Vzor citace: LAVICKÝ, P., POLIŠENSKÁ, P. Judikatura k rekodifikaci. Darování, koupě a směna. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2016, 300 s.

© Wolters kluwer ČR, a. s., 2016

ISBN 978-80-7552-180-4 (brož.)

ISBN 978-80-7552-235-1 (e-pub)

www.wolterskluwer.cz

JUDIKATURA K REKODIFIKACI

Darování, koupě a směna

Sestavili Petr Lavický a Petra Polišenská

Publikace číslo 2353

Vydává Wolters Kluwer ČR, a. s.,

U Nákladového nádraží 6, 130 00 Praha 3,

v roce 2016 jako 9. svazek ediční řady Judikatura k rekodifikaci.

Redaktorka Veronika Machková

Vydání první

Stran 300

Sazba SERIFA®, Jinonická 80, 150 00 Praha 5

Tisk Sowa sp. z o. o., ul. Raszyńska 13, 05-500 Piaseczno, Polsko

Obsah této publikace naleznete také v systému ASPI

E-kniha je dostupná na www.wolterskluwer.cz/obchod

www.wolterskluwer.cz

e-mail: obchod@wolterskluwer.cz

tel.: 246 040 405, 246 040 400

fax: 246 040 401

Úvod

Předkládaný svazek přehledu judikatury k rekodifikovanému soukromému právu shrnuje rozhodnutí zabývající se darováním, koupí a směnou. V občanském zákoníku je tato materie upravena v § 2055 až § 2188; do přehledu ovšem nebyla zařazena rozhodnutí související s prodejem zboží v obchodě (§ 2158 až § 2174 o. z.), neboť je lze systematicky lépe řadit k ochraně spotřebitele, jíž bude v rámci této řady věnován samostatný svazek.

V knize jsou zařazena nejen rozhodnutí, která byla přijata v době relativně nedávné, ale také rozhodnutí prvorepublikového Nejvyššího soudu z Vážného sbírky. Vybraná rozhodnutí jsou podle přesvědčení autorů nejen alespoň zčásti použitelná i za současného právního stavu, ale mnohdy nabízejí zajímavý a poutavý – či alespoň úsměvný – příběh. Problémy se svatebními hostinami, ranými bramborami, zmrzlými tuříny či děravým sudem se slivovicí nabízejí něco víc než jen výklad zaručeně zcela seriózní, ale zároveň také zaručeně zcela suchopárný. Bylo by škoda takovým příběhům se vyhnout; ostatně i dnes k nim může docházet, byť v soudní praxi se asi již vyskytovat nebudou.

Kniha má obvyklou strukturu jako předešlé svazky, tj. lze v ní nalézt nejen rozhodnutí, ale také relevantní části textů právních předpisů, jakož i důvodovou zprávu k příslušné části občanského zákoníku.

V Brně v listopadu 2015

Autoři

Seznam zkratek

Prameny:

ASPI Automatizovaný systém právních informací, Wolters Kluwer ČR, a. s.

Gl. U. Sbírka soudních rozhodnutí Glaser-Unger (1859–1897)

R rozhodnutí a stanoviska uveřejněná ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu

Vážný Rozhodnutí Nejvyššího soudu Československé republiky ve věcech občanských; pořádal František Vážný

www.nsoud.cz internetové stránky Nejvyššího soudu ČR

Právní předpisy:

c. ř. s. zákon č. 113/1895 ř. z., o soudním řízení v občanských rozepřích právních (civilní řád soudní)

o. z. zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

o. z. o. císařský patent č. 946/1811 Sb. z. s., obecný zákoník občanský

obč. zák. zákon č. 40/1964 Sb.; v hist. souvislostech též císařský patent č. 946/1811 Sb. z. s.

obch. zák. zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník; v hist. souvislostech též zákon č. 1/1863 ř. z.

Ostatní

KS krajský soud

NS Nejvyšší soud

ÚS Ústavní soud

Část I

Text občanského zákoníku č. 89/2012 Sb.

HLAVA II

ZÁVAZKY Z PRÁVNÍCH JEDNÁNÍ

Díl 1

Převedení věci do vlastnictví jiného

Oddíl 1

Darování

Pododdíl 1

Obecná ustanovení

§ 2055

Základní ustanovení

(1) Darovací smlouvou dárce bezplatně převádí vlastnické právo k věci nebo se zavazuje obdarovanému věc bezplatně převést do vlastnictví a obdarovaný dar nebo nabídku přijímá.

(2) Plnění z pouhé společenské úsluhy není darováním, je-li z chování stran zřejmé, že se nechtějí smluvně vázat.

Viz rozhodnutí č. 1 až 34, č. 67.

§ 2056

Kdo druhému dar jen slíbí, není zavázán darovat, ale ten, kdo slib obdržel, má právo, aby mu slibující nahradil náklady účelně vynaložené v očekávání daru.

§ 2057

(1) Při darování věci zapsané do veřejného seznamu vyžaduje smlouva písemnou formu.

(2) Písemnou formu vyžaduje smlouva také tehdy, nedojde-li k odevzdání věci zároveň s projevem vůle darovat a přijmout dar. Dárce je zavázán k odevzdání daru, není však povinen platit úrok z prodlení.

Viz rozhodnutí č. 35 a 36.

§ 2058

(1) Dárce může darovat třeba i všechen svůj současný majetek. Smlouva, kterou někdo daruje svůj budoucí majetek, platí jen potud, pokud nepřesahuje polovinu tohoto majetku.

(2) Darování věci, kterou dárce nemá, je platné, jen zaváže-li se dárce ve smlouvě věc nabýt.

§ 2059

Zavázal-li se dárce odevzdat dar po uzavření smlouvy, může od smlouvy odstoupit a odevzdání daru odepřít, změní-li se po uzavření smlouvy okolnosti do té míry, že by plnění podle smlouvy vážně ohrozilo dárcovu výživu nebo plnění dárcovy vyživovací povinnosti. Odevzdal-li již dárce část daru, může od smlouvy odstoupit jen ohledně toho, co dosud nesplnil.

§ 2060

Bylo-li někomu něco dáno z uznání nebo vzhledem k jeho zásluhám nebo jako zvláštní odměna, je to darování, pokud na to příjemce neměl již dříve právo.

§ 2061

Bylo-li ujednáno, že i dárce bude navzájem obdarován, jedná se o darování jen vzhledem k tomu, oč hodnota plnění jedné strany převyšuje hodnotu plnění druhé strany.

Viz rozhodnutí č. 37 až 40.

§ 2062

Darování podpory

Zaváže-li se dárce obdarovaného pravidelně podporovat, přechází právo na podporu i povinnost k podpoře na dědice dárce a obdarovaného, jen pokud to bylo výslovně ujednáno.

§ 2063

Darování pro případ smrti

Darování závislé na podmínce, že obdarovaný dárce přežije, se posuzuje zpravidla jako odkaz. Podle ustanovení o darování se řídí, přijme-li obdarovaný dar a vzdá-li se dárce výslovně práva dar odvolat a vydá o tom obdarovanému listinu. Tím není dotčen § 2057.

Viz rozhodnutí č. 41 až 44.

§ 2064

(1) Bylo-li darováno s příkazem, může dárce požadovat splnění příkazu, jen pokud již sám plnil.

(2) Je-li splnění příkazu ve veřejném zájmu, může splnění příkazu po dárcově smrti požadovat také příslušný orgán veřejné moci nebo právnická osoba oprávněná takový zájem hájit.

§ 2065

Daruje-li někdo vědomě cizí věc a zatají-li to obdarovanému, nahradí škodu, která z toho vznikne. Dárce škodu obdarovanému nahradí i v případě, že škoda vznikla z vady darované věci, pokud dárce o vadě věděl a obdarovaného na ni neupozornil. V těchto případech může obdarovaný také od smlouvy odstoupit a dar vrátit.

Pododdíl 2

Zvláštní ustanovení o platnosti darování

§ 2066

Osoba omezená ve svéprávnosti je způsobilá darovat a přijmout dar malé hodnoty nebo dar vzhledem k okolnostem obvyklý.

§ 2067

(1) Darování osobě, která provozuje zařízení, kde se poskytují zdravotnické nebo sociální služby, anebo osobě, která takové zařízení spravuje nebo je v něm zaměstnána, je neplatné, stalo-li se v době, kdy dárce byl v péči takového zařízení nebo jinak přijímal jeho služby.

(2) Odstavec 1 se nepoužije, je-li obdarovaný osobou dárci blízkou.

Pododdíl 3

Odvolání daru

Odvolání daru pro nouzi

§ 2068

(1) Upadne-li dárce po darování do takové nouze, že nemá ani na nutnou výživu vlastní nebo nutnou výživu osoby, k jejíž výživě je podle zákona povinen, může dar odvolat a požadovat po obdarovaném, aby mu dar vydal zpět nebo zaplatil jeho obvyklou cenu, nanejvýš však v tom rozsahu, v jakém se dárci nedostává prostředků k uvedené výživě. Obdarovaný se může této povinnosti zprostit poskytováním toho, co je k této výživě potřeba.

(2) Obdarovaný nemá povinnost podle odstavce 1, je-li sám v obdobné nouzi jako dárce.

§ 2069

Bylo-li obdarováno více osob, je ta, která byla obdarována dříve, povinna plnit jen v tom rozsahu, v jakém k výživě nestačí příspěvek později obdarovaného.

§ 2070

Právo odvolat dar nepřechází na dárcovy dědice. Leč neuplatní-li dárce své právo, má ten, komu je dárce podle zákona povinen výživou, právo požadovat za stejných podmínek, aby mu obdarovaný doplnil to, čeho mu dárce nemůže poskytnout.

§ 2071

Právo odvolat dar nemá dárce, který si stav nouze přivodil úmyslně nebo z hrubé nedbalosti.

Odvolání daru pro nevděk

§ 2072

(1) Ublížil-li obdarovaný dárci úmyslně nebo z hrubé nedbalosti tak, že zjevně porušil dobré mravy, může dárce, neprominul-li to obdarovanému, od darovací smlouvy pro jeho nevděk odstoupit. Byl-li dar již odevzdán, má dárce právo požadovat vydání celého daru, a není-li to možné, zaplacení jeho obvyklé ceny.

(2) Odůvodňují-li to okolnosti, považuje se za nevděk vůči dárci také zjevné porušení dobrých mravů vůči osobě obdarovanému blízké.

Viz rozhodnutí č. 37 až 40, č. 45 až 66.

§ 2073

Nevděk činí obdarovaného co do jeho osoby nepoctivým držitelem.

§ 2074

Právo odvolat dar přechází na dárcova dědice, zabránil-li obdarovaný dárci v odvolání daru nebo zabránila-li v tom dárci vyšší moc.

§ 2075

(1) Dárce může dar pro nevděk odvolat do jednoho roku ode dne, co obdarovaný dárci ublížil, ale dozví-li se o tom dárce později, do jednoho roku ode dne, kdy získal vědomost o důvodu pro odvolání daru. Dědic dárce může dar odvolat nejpozději do jednoho roku od smrti dárce.

(2) Je-li dar odvolán později a namítne-li obdarovaný opožděné odvolání daru, soud k odvolání nepřihlédne.

Společná ustanovení

§ 2076

Vzdá-li se dárce při darování mezi živými předem práva odvolat dar pro nouzi nebo nevděk, nepřihlíží se k tomu.

§ 2077

Pojí-li se s darem povinnost zavazující obdarovaného podle darovací smlouvy, ruší se odvoláním daru pro budoucnost.

§ 2078

Nemá-li již obdarovaný dar ani jeho plnou hodnotu, zavazuje ho odvolání daru k vydání toho, co mu z obohacení ještě zbývá. To neplatí, zbavil-li se daru, aby vydání zmařil, anebo odvolal-li dar pro nevděk samotný dárce.

Oddíl 2

Koupě

Pododdíl 1

Obecná ustanovení

§ 2079

Základní ustanovení

(1) Kupní smlouvou se prodávající zavazuje, že kupujícímu odevzdá věc, která je předmětem koupě, a umožní mu nabýt vlastnické právo k ní, a kupující se zavazuje, že věc převezme a zaplatí prodávajícímu kupní cenu.

(2) Neplyne-li ze smlouvy nebo zvyklostí něco jiného, jsou prodávající a kupující zavázáni splnit své povinnosti současně.

Viz rozhodnutí č. 67 až 79.

§ 2080

Kupní cena je ujednána dostatečně určitě, je-li ujednán alespoň způsob jejího určení.

Viz rozhodnutí č. 80 až 87.

§ 2081

Náklady spojené s odevzdáním věci v místě plnění nese prodávající. Náklady spojené s převzetím věci nese kupující.

§ 2082

(1) Na kupujícího přechází nebezpečí škody na věci současně s nabytím vlastnického práva. Nabude-li kupující vlastnické právo před odevzdáním věci, má prodávající až do odevzdání věci práva a povinnosti schovatele.

(2) Při uzavření smlouvy s odkládací podmínkou přechází nebezpečí škody na věci na kupujícího nejdříve dnem splnění podmínky.

§ 2083

Tomu, kdo koupí budoucí užitky věci úhrnkem nebo s nadějí na nejisté budoucí užitky, patří všechny užitky řádně vytěžené. Nese však ztrátu, bylo-li jeho očekávání zmařeno.

§ 2084

Prodávající upozorní kupujícího při ujednávání kupní smlouvy na vady věci, o nichž ví.

Viz rozhodnutí č. 88 a 89.

Pododdíl 2

Koupě movité věci

Základní ustanovení

§ 2085

(1) Jako koupě movité věci se posoudí každá koupě, jejímž předmětem není nemovitá věc, jakož i koupě součásti nemovité věci, má-li kupující podle smlouvy nabýt součást po oddělení jako věc movitou. Za kupní smlouvu se vždy považuje smlouva o dodání spotřebního zboží, které je nutné sestavit nebo vytvořit.

(2) Mají-li strany vůli uzavřít kupní smlouvu bez určení kupní ceny, platí za ujednanou kupní cena, za niž se týž nebo srovnatelný předmět v době uzavření smlouvy a za obdobných smluvních podmínek obvykle prodává.

§ 2086

(1) Smlouva o dodání věci, která má být teprve vyrobena, se posoudí jako kupní smlouva, ledaže se ten, komu má být věc dodána, zavázal předat druhé straně podstatnou část toho, čeho je k vyrobení věci zapotřebí.

(2) Za kupní smlouvu se nepovažuje smlouva, podle níž převážná část plnění dodavatele spočívá ve výkonu činnosti.

Viz rozhodnutí č. 90 až 95.

Povinnosti prodávajícího

§ 2087

Prodávající kupujícímu odevzdá věc, jakož i doklady, které se k věci vztahují, a umožní kupujícímu nabýt vlastnického práva k věci v souladu se smlouvou.

§ 2088

Prodávající splní povinnost odevzdat věc kupujícímu, umožní-li mu nakládat s věcí v místě plnění a včas mu to oznámí.

§ 2089

(1) Má-li kupující určit dodatečně vlastnosti předmětu koupě a neučiní-li to včas, určí je prodávající sám a oznámí kupujícímu, jaké vlastnosti určil. Přitom přihlédne k potřebám kupujícího, které zná.

(2) Kupující má právo sdělit prodávajícímu odchylné určení vlastností předmětu koupě, než jaké určil prodávající; neučiní-li to bez zbytečného odkladu po oznámení prodávajícího, je vázán tím, co určil prodávající.

§ 2090

(1) Má-li prodávající věc odeslat, odevzdá věc kupujícímu předáním prvnímu dopravci k přepravě pro kupujícího a umožní kupujícímu uplatnit práva z přepravní smlouvy vůči dopravci.

(2) Je-li kupujícím spotřebitel, použije se odstavec 1 pouze tehdy, pokud dopravce určil kupující, aniž mu byl prodávajícím nabídnut. V opačném případě je věc kupujícímu odevzdána, až mu ji dopravce předá.

§ 2091

(1) Při odeslání nastanou účinky odevzdání věci kupujícímu jejím předáním dopravci, označí-li prodávající věc zjevně a dostatečně jako zásilku pro kupujícího.

(2) Neoznačí-li prodávající věc, nastanou účinky odevzdání, oznámí-li prodávající kupujícímu bez zbytečného odkladu, že mu věc odeslal, a určí-li ji dostatečně v oznámení. Bez tohoto oznámení je věc kupujícímu odevzdána, až předá-li mu ji dopravce.

§ 2092

Doba, v níž má prodávající plnit, běží ode dne účinnosti smlouvy. Má-li však kupující splnit určitou povinnost ještě před odevzdáním věci, začíná doba, v níž má prodávající plnit, běžet ode dne splnění této povinnosti.

§ 2093

Dodá-li prodávající větší množství věcí, než bylo ujednáno, je kupní smlouva uzavřena i na přebytečné množství, ledaže je kupující bez zbytečného odkladu odmítl.

§ 2094

(1) Prodávající předá kupujícímu doklady potřebné k převzetí a užívání věci. Má-li k předání dojít při zaplacení kupní ceny, předá prodávající doklady v místě placení.

(2) Doklady, které se týkají přepravy a jsou nutné k převzetí věci a volnému nakládání s ní, předá prodávající kupujícímu bez zbytečného odkladu po jejich vydání. Jiné doklady určené ve smlouvě předá prodávající kupujícímu při odevzdání věci.

Předmět koupě

§ 2095

Prodávající odevzdá kupujícímu předmět koupě v ujednaném množství, jakosti a provedení. Nejsou-li jakost a provedení ujednány, plní prodávající v jakosti a provedení vhodných pro účel patrný ze smlouvy; jinak pro účel obvyklý.

Viz rozhodnutí č. 95 až 102.

§ 2096

Při určení jakosti nebo provedení podle smluveného vzorku nebo předlohy musí věc jakostí nebo provedením odpovídat vzorku nebo předloze. Liší-li se jakost nebo provedení určené ve smlouvě a vzorek nebo předloha, rozhoduje smlouva. Určí-li smlouva a vzorek jakost nebo provedení věci rozdílně, nikoli však rozporně, musí věc odpovídat smlouvě i vzorku nebo předloze.

Viz rozhodnutí č. 103.

§ 2097

Není-li ujednáno, jak má být věc zabalena, zabalí prodávající věc podle zvyklostí; nejsou-li, pak způsobem potřebným pro uchování věci a její ochranu. Stejným způsobem opatří prodávající věc pro přepravu.

§ 2098

Vyplývá-li ze smlouvy nebo z povahy předmětu koupě, že množství je určeno jen přibližně, určí přesné množství prodávající. Má se za to, že odchylka nesmí přesáhnout pět procent množství určeného ve smlouvě.

Práva z vadného plnění

§ 2099

(1) Věc je vadná, nemá-li vlastnosti stanovené v § 2095 a 2096. Za vadu se považuje i plnění jiné věci. Za vadu se považují i vady v dokladech nutných pro užívání věci.

(2) Plyne-li z prohlášení prodávajícího nebo z dokladu o předání, že prodávající dodal menší množství věcí, nevztahují se na chybějící věci ustanovení o vadách.

Viz rozhodnutí č. 104 a 105.

§ 2100

(1) Právo kupujícího z vadného plnění zakládá vada, kterou má věc při přechodu nebezpečí škody na kupujícího, byť se projeví až později. Právo kupujícího založí i později vzniklá vada, kterou prodávající způsobil porušením své povinnosti.

(2) Povinnosti prodávajícího ze záruky za jakost tím nejsou dotčeny.

§ 2101

(1) Při předčasném plnění může prodávající odstranit vady do doby určené pro odevzdání věci. Výkonem svého práva nesmí kupujícímu způsobit nepřiměřené obtíže nebo výdaje. Právo kupujícího na náhradu škody tím není dotčeno.

(2) Odstavec 1 platí obdobně i pro vady dokladů.

§ 2102

(1) Práva kupujícího z vadného plnění nejsou dotčena, způsobilo-li vadu použití věci, kterou kupující předal prodávajícímu. To neplatí, prokáže-li prodávající, že na nevhodnost předané věci kupujícího včas upozornil a kupující na jejím použití trval, nebo prokáže-li, že nevhodnost předané věci ani při vynaložení dostatečné péče nemohl zjistit.

(2) Způsobil-li vadu věci postup prodávajícího podle návrhů, vzorků nebo podkladů, které mu kupující opatřil, použije se odstavec 1 obdobně.

§ 2103

Kupující nemá práva z vadného plnění, jedná-li se o vadu, kterou musel s vynaložením obvyklé pozornosti poznat již při uzavření smlouvy. To neplatí, ujistil-li ho prodávající výslovně, že věc je bez vad, anebo zastřel-li vadu lstivě.

§ 2104

Kupující věc podle možnosti prohlédne co nejdříve po přechodu nebezpečí škody na věci a přesvědčí se o jejích vlastnostech a množství.

Viz rozhodnutí č. 106 až 111.

§ 2105

(1) Odesílá-li prodávající věc, může kupující odložit prohlídku do doby, kdy je věc dopravena do místa určení.

(2) Je-li věc během přepravy směrována do jiného místa určení, anebo kupujícím dále odeslána, aniž měl možnost věc prohlédnout, a prodávající v době uzavření smlouvy věděl nebo musel vědět o možnosti takové změny místa určení nebo takového dalšího odeslání, může kupující prohlídku odložit do doby, kdy je věc dopravena do nového místa určení.

§ 2106

(1) Je-li vadné plnění podstatným porušením smlouvy, má kupující právo

a) na odstranění vady dodáním nové věci bez vady nebo dodáním chybějící věci,

b) na odstranění vady opravou věci,

c) na přiměřenou slevu z kupní ceny, nebo

d) odstoupit od smlouvy.

(2) Kupující sdělí prodávajícímu, jaké právo si zvolil, při oznámení vady, nebo bez zbytečného odkladu po oznámení vady. Provedenou volbu nemůže kupující změnit bez souhlasu prodávajícího; to neplatí, žádal-li kupující opravu vady, která se ukáže jako neopravitelná. Neodstraní-li prodávající vady v přiměřené lhůtě či oznámí-li kupujícímu, že vady neodstraní, může kupující požadovat místo odstranění vady přiměřenou slevu z kupní ceny, nebo může od smlouvy odstoupit.

(3) Nezvolí-li kupující své právo včas, má práva podle § 2107.

Viz rozhodnutí č. 112 až 119.

§ 2107

(1) Je-li vadné plnění nepodstatným porušením smlouvy, má kupující právo na odstranění vady, anebo na přiměřenou slevu z kupní ceny.

(2) Dokud kupující neuplatní právo na slevu z kupní ceny nebo neodstoupí od smlouvy, může prodávající dodat to, co chybí, nebo odstranit právní vadu. Jiné vady může prodávající odstranit podle své volby opravou věci nebo dodáním nové věci; volba nesmí kupujícímu způsobit nepřiměřené náklady.

(3) Neodstraní-li prodávající vadu věci včas nebo vadu věci odmítne odstranit, může kupující požadovat slevu z kupní ceny, anebo může od smlouvy odstoupit. Provedenou volbu nemůže kupující změnit bez souhlasu prodávajícího.

§ 2108

Do odstranění vady nemusí kupující platit část kupní ceny odhadem přiměřeně odpovídající jeho právu na slevu.

Viz rozhodnutí č. 120.

§ 2109

Při dodání nové věci vrátí kupující prodávajícímu na jeho náklady věc původně dodanou.

§ 2110

Kupující nemůže odstoupit od smlouvy, ani požadovat dodání nové věci, nemůže-li věc vrátit v tom stavu, v jakém ji obdržel. To neplatí,

a) došlo-li ke změně stavu v důsledku prohlídky za účelem zjištění vady věci,

b) použil-li kupující věc ještě před objevením vady,

c) nezpůsobil-li kupující nemožnost vrácení věci v nezměněném stavu jednáním anebo opomenutím, nebo

d) prodal-li kupující věc ještě před objevením vady, spotřeboval-li ji, anebo pozměnil-li věc při obvyklém použití; stalo-li se tak jen zčásti, vrátí kupující prodávajícímu, co ještě vrátit může, a dá prodávajícímu náhradu do výše, v níž měl z použití věci prospěch.

§ 2111

Neoznámil-li kupující vadu věci včas, pozbývá právo odstoupit od smlouvy.

§ 2112

(1) Neoznámil-li kupující vadu bez zbytečného odkladu poté, co ji mohl při včasné prohlídce a dostatečné péči zjistit, soud mu právo z vadného plnění nepřizná. Jedná-li se o skrytou vadu, platí totéž, nebyla-li vada oznámena bez zbytečného odkladu poté, co ji kupující mohl při dostatečné péči zjistit, nejpozději však do dvou let po odevzdání věci.

(2) K účinkům podle odstavce 1 soud přihlédne jen k námitce prodávajícího, že vada nebyla včas oznámena. Prodávající však nemá právo na námitku, je-li vada důsledkem skutečnosti, o které prodávající v době odevzdání věci věděl nebo musel vědět.

Záruka za jakost

Viz rozhodnutí č. 121.

§ 2113

Zárukou za jakost se prodávající zavazuje, že věc bude po určitou dobu způsobilá k použití pro obvyklý účel nebo že si zachová obvyklé vlastnosti. Tyto účinky má i uvedení záruční doby nebo doby použitelnosti věci na obalu nebo v reklamě. Záruka může být poskytnuta i na jednotlivou součást věci.

§ 2114

Určují-li smlouva a prohlášení o záruce různé záruční doby, platí doba z nich nejdelší. Ujednají-li však strany jinou záruční dobu, než jaká je vyznačena na obalu jako doba použitelnosti, má přednost ujednání stran.

§ 2115

Záruční doba běží od odevzdání věci kupujícímu; byla-li věc podle smlouvy odeslána, běží od dojití věci do místa určení. Má-li koupenou věc uvést do provozu někdo jiný než prodávající, běží záruční doba až ode dne uvedení věci do provozu, pokud kupující objednal uvedení do provozu nejpozději do tří týdnů od převzetí věci a řádně a včas poskytl k provedení služby potřebnou součinnost.

§ 2116

Kupující nemá právo ze záruky, způsobila-li vadu po přechodu nebezpečí škody na věci na kupujícího vnější událost. To neplatí, způsobil-li vadu prodávající.

§ 2117

Pro oznámení vady, na kterou se vztahuje záruka, a pro uplatnění práva z vadného plnění platí obdobně ustanovení § 2172 a 2173.

Povinnosti kupujícího

§ 2118

Kupující zaplatí kupní cenu a věc převezme.

Viz rozhodnutí č. 122 až 127.

§ 2119

(1) Kupující nemusí kupní cenu zaplatit, dokud nemá možnost si věc prohlédnout. To neplatí, byl-li ujednán takový způsob předání věci, který možnost prohlídky vylučuje.

(2) Při určení ceny podle hmotnosti se má za to, že rozhoduje čistá hmotnost předmětu koupě.

§ 2120

(1) Je-li kupující v prodlení s převzetím věci nebo s placením kupní ceny, uchová prodávající věc, může-li s ní nakládat, pro kupujícího způsobem přiměřeným okolnostem.

(2) Převzal-li kupující věc, kterou zamýšlí odmítnout, uchová ji způsobem přiměřeným okolnostem.

(3) Kdo uchovává věc pro druhou stranu, může ji zadržet, dokud mu druhá strana neuhradí účelně vynaložené náklady spojené s uchováním věci.

Nebezpečí škody na věci

§ 2121

(1) Nebezpečí škody přechází na kupujícího převzetím věci.

(2) Týž následek má, nepřevezme-li kupující věc, ač mu s ní prodávající umožnil nakládat.

§ 2122

Má-li kupující převzít věc od třetí osoby, přechází na něho nebezpečí škody okamžikem, kdy mohl s věcí nakládat, ne však dříve než v době určené jako čas plnění.

§ 2123

(1) Předá-li prodávající dopravci věc pro přepravu ke kupujícímu v místě určeném kupní smlouvou, přechází na kupujícího nebezpečí škody předáním věci dopravci v tomto místě, a nebylo-li místo smluveno, předáním prvnímu dopravci pro přepravu do místa určení.

(2) Je-li při uzavření smlouvy věc již přepravována, přechází nebezpečí škody na věci na kupujícího předáním věci prvnímu dopravci. Prodávající však nese škodu, k níž došlo před uzavřením smlouvy, a prodávající o ní věděl, anebo o ní vzhledem k okolnostem vědět měl.

§ 2124

Nebezpečí škody na věci určené podle druhu nepřejde na kupujícího, který věc nepřevzal, dříve než věc bude pro účel smlouvy dostatečně oddělena a odlišena od jiných věcí téhož druhu.

§ 2125

(1) Škoda na věci, vzniklá po přechodu nebezpečí škody na věci na kupujícího, nemá vliv na jeho povinnost zaplatit kupní cenu, ledaže prodávající škodu způsobil porušením své povinnosti.

(2) Odstavec 1 se nepoužije, uplatnil-li kupující právo žádat dodání náhradní věci, nebo odstoupil-li od smlouvy.

Svépomocný prodej

§ 2126

(1) Prodlením strany s převzetím věci vzniká druhé straně právo věc po předchozím upozornění na účet prodlévajícího vhodným způsobem prodat poté, co prodlévajícímu poskytla dodatečnou přiměřenou lhůtu k převzetí.

(2) To platí i tehdy, prodlévá-li strana s placením, kterým je předání věci podmíněno.

Viz rozhodnutí č. 128.

§ 2127

Hrozí-li věci rychlá zkáza a není-li na upozornění čas, není upozornění nutné.

Pododdíl 3

Koupě nemovité věci

§ 2128

(1) Při prodeji a koupi nemovité věci vyžaduje kupní smlouva formu podle § 560. Pro ujednání o výhradě vlastnického práva, o právu zpětné koupě, o zákazu zcizení nebo zatížení, o výhradě předkupního práva nebo lepšího kupce, jakož i pro ujednání o koupi na zkoušku však postačí i jiná forma, nemá-li být takovým ujednáním k nemovité věci zřízeno věcné právo.

(2) Zřizuje-li se ujednáním o výhradě vlastnického práva, právu zpětné koupě, zákazu zcizení nebo zatížení, o výhradě předkupního práva nebo lepšího kupce nebo ujednáním o koupi na zkoušku věcné právo k věci zapsané do veřejného seznamu, vzniká takové právo až zápisem do veřejného seznamu.

§ 2129

(1) Kupující má právo na přiměřenou slevu z kupní ceny, nemá-li pozemek výměru určenou v kupní smlouvě. Nemá-li však pozemek výměru zapsanou ve veřejném seznamu, má kupující právo na přiměřenou slevu z kupní ceny, jen bylo-li to ujednáno.

(2) Neoznámil-li kupující prodávajícímu skrytou vadu stavby spojené se zemí pevným základem do pěti let od nabytí, soud kupujícímu právo z vadného plnění nepřizná, namítne-li prodávající, že vada nebyla včas oznámena. Prodávající však nemá právo na námitku, je-li vada důsledkem skutečnosti, o které prodávající v době odevzdání věci věděl nebo musel vědět.

§ 2130

Ujednají-li strany, kdy má kupující nemovitou věc převzít, náleží kupujícímu od ujednané doby převzetí plody a užitky nemovité věci. Ve stejné době přejde nebezpečí škody na věci na kupujícího.

§ 2131

V ostatním se na smlouvu o koupi nemovité věci použijí přiměřeně ustanovení o koupi movitých věcí.

Pododdíl 4

Vedlejší ujednání při kupní smlouvě

Výhrada vlastnického práva

Viz rozhodnutí č. 129 až 133.

§ 2132

Vyhradí-li si prodávající k věci vlastnické právo, má se za to, že se kupující stane vlastníkem teprve úplným zaplacením kupní ceny. Nebezpečí škody na věci však na kupujícího přechází již jejím převzetím.

§ 2133

Je-li nabytí vlastnického práva kupujícím podmíněno zaplacením kupní ceny ve splátkách, nezakládá prodlení kupujícího se splátkou nepřesahující desetinu kupní ceny samo o sobě právo prodávajícího od smlouvy odstoupit a požadovat vrácení věci, pokud kupující splátku zaplatí nejpozději v době splatnosti následující splátky a společně s ní.

§ 2134

Výhrada vlastnického práva působí vůči věřitelům kupujícího jen tehdy, bylo-li ujednání pořízeno ve formě veřejné listiny, popřípadě bylo-li pořízeno v písemné formě a podpisy stran úředně ověřeny, leč tehdy až ode dne úředního ověření podpisů. Je-li však výhrada vlastnického práva ujednána ohledně věci zapsané do veřejného seznamu, působí vůči třetím osobám, jen byla-li do tohoto seznamu zapsána.

Výhrada zpětné koupě

Viz rozhodnutí č. 134.

§ 2135

(1) Z ujednání o výhradě zpětné koupě vzniká kupujícímu povinnost převést na požádání věc prodávajícímu za úplatu zpět. Kupující vrátí prodávajícímu věc v nezhoršeném stavu a prodávající vrátí kupujícímu kupní cenu; tím jsou vyrovnány i užitky z peněz a plody z věci snad vytěžené.

(2) Výhrada zpětné koupě zavazuje dědice a právo na zpětnou koupi lze zcizit, jen je-li to výslovně ujednáno.

§ 2136

Vynaložil-li kupující na věc náklad k jejímu zlepšení, anebo mimořádný náklad pro její zachování, náleží mu stejná náhrada jako poctivému držiteli; pokud se ale vrácení věci zmaří nebo zhorší její hodnota z důvodů, za které kupující odpovídá, nahradí prodávajícímu škodu.

§ 2137

Nebyla-li ujednána lhůta, ve které má prodávající právo žádat vrácení věci, platí vzhledem k movité věci za ujednanou tříletá lhůta a vzhledem k nemovité věci desetiletá lhůta.

§ 2138

Byla-li výhrada zpětné koupě ujednána k věci zapsané do veřejného seznamu jako právo věcné, lze věc zatížit jen se souhlasem toho, pro koho je právo zpětné koupě ve veřejném seznamu zapsáno.

§ 2139

Výhrada zpětného prodeje

Ustanovení o zpětné koupi se obdobně použijí i na ujednání, kterým si kupující vymíní, že věc prodá prodávajícímu zpět.

§ 2140

Předkupní právo

Viz rozhodnutí č. 135 až 139.

(1) Ujedná-li si předkupník k věci předkupní právo, vzniká dlužníku povinnost nabídnout věc předkupníkovi ke koupi, pokud by ji chtěl prodat třetí osobě (koupěchtivému).

(2) Předkupní právo lze zvláštním ujednáním rozšířit i na jiné způsoby zcizení. Předkupní právo lze také ujednat i mimo souvislost s kupní smlouvou.

§ 2141

Náleží-li předkupní právo několika osobám společně, mohou je uplatnit jen v celku. Zanikne-li však předkupní právo některé z nich, nebo neuplatní-li je, mohou zbývající předkupníci předkupní právo uplatnit v celku.

§ 2142

Výhrada předkupního práva zavazuje dědice a předkupní právo lze zcizit, je-li to výslovně ujednáno.

§ 2143

Povinnost prodávajícího nabídnout věc předkupníkovi ke koupi dospěje uzavřením smlouvy s koupěchtivým.

§ 2144

(1) Je-li předkupní právo zřízeno jako právo věcné, opravňuje předkupníka domáhat se vůči nástupci druhé strany, jenž věc nabyl koupí nebo způsobem postaveným ujednáním o předkupním právu koupi na roveň, aby mu věc za příslušnou úplatu převedl.

(2) Nabude-li nástupce vlastnické právo k věci jiným způsobem, přechází na něho povinnost nabídnout předkupníkovi věc ke koupi za podmínek, kterými byl vázán jeho předchůdce.

(3) Nekoupí-li předkupník nabídnutou věc, zůstává mu předkupní právo zachováno.

§ 2145

Věděl-li koupěchtivý o předkupním právu nebo musel-li o něm vědět, platí, že smlouva je uzavřena s rozvazovací podmínkou uplatnění předkupního práva.

§ 2146

Ujedná-li prodávající s koupěchtivým, že od smlouvy s ním odstoupí, pokud předkupník uplatní své právo, nebo že se závazek změní nebo zruší, pokud předkupník své právo neuplatní, jsou taková ujednání vůči předkupníkovi neúčinná. K opačnému ujednání se nepřihlíží.

§ 2147

(1) Nabídku učiní prodávající předkupníkovi ohlášením všech podmínek. Při nabídce se vyžaduje oznámení obsahu smlouvy uzavřené s koupěchtivým. Nabídka ke koupi nemovité věci vyžaduje písemnou formu.

(2) Přijme-li předkupník nabídku, uskuteční se koupě mezi prodávajícím a předkupníkem za týchž podmínek, jaké prodávající dohodl s koupěchtivým.

§ 2148

(1) Předkupník zaplatí kupní cenu v ujednané lhůtě, jinak do osmi dnů po nabídce u věci movité a u nemovité věci do tří měsíců po nabídce. Neučiní-li to, předkupní právo zanikne.

(2) Odložil-li prodávající koupěchtivému zaplacení kupní ceny na pozdější dobu nebo povolil-li mu placení ve splátkách, může se předkupník domáhat téže výhody, zajistí-li odloženou platbu dostatečnou jistotou.

§ 2149

(1) Předkupník zaplatí kupní cenu ve výši nabídnuté koupěchtivým a splní podmínky nabídnuté koupěchtivým vedle kupní ceny. Zavázal-li se koupěchtivý k vedlejšímu plnění, které předkupník poskytnout nemůže, zaplatí prodávajícímu jeho hodnotu. Nelze-li vedlejší plnění vyrovnat ani odhadní cenou, předkupní právo zanikne; to neplatí, byla-li by smlouva s koupěchtivým podle rozumného očekávání uzavřena i bez závazku k vedlejšímu plnění.

(2) Zavázal-li se koupěchtivý koupit věc společně s jinými za souhrnnou cenu, zaplatí předkupník poměrnou část souhrnné ceny. Prodávající může požadovat, aby předkupník koupil s věcí vše, co od ní nemůže být odděleno bez poškození.

Koupě na zkoušku

Viz rozhodnutí č. 140 až 144.

§ 2150

(1) Kdo koupí věc na zkoušku, kupuje s podmínkou, že věc ve zkušební lhůtě schválí.

(2) Neujednají-li strany zkušební lhůtu, činí u movitých věcí tři dny a u nemovitých věcí jeden rok od uzavření smlouvy. Plyne-li však z jednání o uzavření smlouvy, že věc má být prohlédnuta nebo vyzkoušena po odevzdání, běží zkušební doba ode dne odevzdání.

§ 2151

(1) Nepřevzal-li kupující věc, má podmínka povahu podmínky odkládací. Tato podmínka se považuje za zmařenou, jestliže kupující nesdělí prodávajícímu ve zkušební době, že věc schvaluje.

(2) Převzal-li kupující věc, má podmínka povahu podmínky rozvazovací. Platí, že kupující věc schválil, neodmítl-li ji ve zkušební době.

(3) Kupující nemá právo věc odmítnout, nemůže-li ji vrátit ve stavu, v jakém ji převzal. K změnám vyvolaným vyzkoušením věci se nepřihlíží.

Výhrada lepšího kupce

§ 2152

(1) Uzavřením kupní smlouvy s výhradou lepšího kupce nabývá prodávající právo dát přednost lepšímu kupci, přihlásí-li se v určené lhůtě. Tato lhůta činí u movitých věcí tři dny a u nemovitých věcí jeden rok od uzavření smlouvy.

(2) Zda je nový kupec lepší, rozhoduje prodávající; může dát zejména přednost novému kupci, třebaže první nabízí vyšší cenu.

§ 2153

Obdobně jako u koupě na zkoušku se posoudí, ve kterých případech má výhrada lepšího kupce povahu podmínky odkládací a v kterých povahu podmínky rozvazovací.

Cenová doložka

§ 2154

Je-li ujednána cenová doložka, upraví se kupní cena věci dodatečně s přihlédnutím k výrobním nákladům. Neurčí-li se, které náklady jsou rozhodné, mění se kupní cena v poměru k cenovým změnám hlavních surovin potřebných k vyrobení věci.

§ 2155

(1) Neurčí-li strany, která doba rozhoduje pro posouzení cenových změn, přihlédne se k cenám v době uzavření smlouvy a v době, kdy měl prodávající věc dodat. Má-li se dodání věci uskutečnit během určité lhůty, rozhoduje doba skutečného včasného plnění, jinak konec této lhůty.

(2) Dodá-li prodávající věc s prodlením a jsou-li ceny rozhodných složek výrobních nákladů nižší než ceny určené podle odstavce 1, přihlíží se k nižším cenám.

§ 2156

Práva a povinnosti stran z cenové doložky zaniknou, neuplatní-li oprávněná strana svá práva u druhé strany bez zbytečného odkladu po dodání věci.

§ 2157

Jiná vedlejší ujednání

Ujednají-li strany jiné výhrady nebo podmínky připouštějící změnu nebo zánik práv a povinností z kupní smlouvy, zaniká výhrada nebo podmínka nejpozději do jednoho roku od účinnosti kupní smlouvy, pokud ji neuplatnil v této lhůtě ten, kdo je z výhrady nebo podmínky oprávněn.

Viz rozhodnutí č. 145.

Pododdíl 6

Zvláštní ustanovení o koupi závodu

Viz rozhodnutí č. 146 až 156.

§ 2175

(1) Koupí závodu nabývá kupující vše, co k závodu jako celku náleží. O koupi závodu se jedná i v případě, že strany z koupě jednotlivou položku vyloučí, aniž tím celek ztratí vlastnost závodu.

(2) Koupě závodu se považuje za převod činnosti zaměstnavatele.

§ 2176

Má se za to, že je kupní cena ujednána na základě údajů o převáděném jmění v účetních záznamech o prodávaném závodu a ve smlouvě ke dni jejího uzavření; má-li smlouva nabýt účinnosti později, mění se kupní cena v závislosti na zvýšení nebo snížení jmění, k němuž došlo v mezidobí.

§ 2177

(1) Koupí závodu se kupující stává věřitelem pohledávek a dlužníkem dluhů, které k závodu náleží; z dluhů však kupující přejímá jen ty, o jejichž existenci věděl nebo ji alespoň musel rozumně předpokládat. Neudělil-li věřitel souhlas k převzetí dluhu kupujícím, ručí prodávající za splnění dluhu. Nabytí pohledávek kupujícím se jinak řídí ustanoveními o postoupení pohledávek.

(2) Prodávající oznámí bez zbytečného odkladu svým věřitelům a dlužníkům, jejichž pohledávky a dluhy kupující koupí závodu nabyl, že závod prodal a komu.

§ 2178

Zakazuje se převést prodejem závodu na kupujícího právo vyplývající z průmyslového nebo jiného duševního vlastnictví, u něhož to vylučuje smlouva, kterou bylo právo prodávajícímu poskytnuto, nebo vylučuje-li to povaha takového práva.

§ 2179

(1) V zápisu o předání závodu strany uvedou výčet všeho, co závod zahrnuje a co se kupujícímu předává, jakož i všeho, co chybí, ač to podle smlouvy nebo účetních záznamů závod spoluvytváří. Prodávající nejpozději v zápisu kupujícího upozorní na vady předmětu prodeje, o kterých ví, nebo o kterých vědět měl a mohl.

(2) Neuvede-li se v zápisu věc náležející k závodu, nabývá ji kupující společně se závodem. Neuvede-li se v zápisu dluh, kupující jej nabývá, musel-li jeho existenci alespoň rozumně předpokládat.

§ 2180

(1) Je-li kupující zapsán ve veřejném rejstříku, nabývá vlastnické právo k závodu jako celku zveřejněním údaje, že uložil doklad o koupi závodu do sbírky listin podle jiného právního předpisu.

(2) Není-li kupující zapsán do veřejného rejstříku, nabývá vlastnické právo k závodu jako celku účinností smlouvy.

(3) Ustanoveními odstavců 1 a 2 nejsou dotčeny povinnosti zapsat práva k věcem podle jiných právních předpisů, ani omezení vyplývající z licenčních nebo obdobných smluv.

§ 2181

Zhorší-li se prodejem závodu dobytnost pohledávky, má věřitel prodávajícího, který s prodejem nesouhlasil, právo domáhat se, aby soud rozhodl, že prodej závodu je vůči němu neúčinný. Toto právo zaniká, neuplatní-li je věřitel do jednoho měsíce ode dne, kdy se o prodeji dozvěděl, nejpozději však do tří let ode dne účinnosti smlouvy.

§ 2182

(1) Odstoupí-li některá ze stran od smlouvy, přecházejí na prodávajícího pohledávky a dluhy, které k závodu náleží; z dluhů však prodávající nabývá jen ty, o jejichž existenci věděl nebo ji alespoň musel rozumně předpokládat. Neudělil-li věřitel souhlas k převzetí dluhu prodávajícím, ručí kupující za jeho splnění. Nabytí pohledávek prodávajícím se jinak řídí ustanoveními o postoupení pohledávek.

(2) Kupující oznámí svým věřitelům a dlužníkům, jejichž pohledávky a dluhy prodávající nabyl, bez zbytečného odkladu, že závazek zanikl odstoupením od smlouvy.

§ 2183

Ustanovení tohoto pododdílu se obdobně použijí i na jiné převody vlastnického práva k závodu a na prodej nebo jiný převod části závodu tvořící samostatnou organizační složku.

Oddíl 3

Směna

§ 2184

Základní ustanovení

(1) Směnnou smlouvou se každá ze stran zavazuje převést druhé straně vlastnické právo k věci výměnou za závazek druhé strany převést vlastnické právo k jiné věci.

(2) Strany si odevzdají věci v tom stavu, v jakém byly v okamžiku uzavření smlouvy.

Viz rozhodnutí č. 67, č. 157 až 163.

§ 2185

(1) Dojde-li k nahodilé zkáze věci před přechodem nebezpečí škody na věci, hledí se na smlouvu, jako by nebyla uzavřena. Dojde-li před odevzdáním věci k jejímu nahodilému zhoršení do té míry, že hodnota věci klesne pod polovinu, má druhá strana právo od smlouvy odstoupit.

(2) Jiné nahodilé zhoršení věci nebo její postižení břemeny jde k tíži zcizitele; k nepatrnému snížení hodnoty se nepřihlíží.

(3) Při směně věcí úhrnkem postihuje nahodilá zkáza nebo nahodilé zhoršení jednotlivých věcí přejímatele, nebyl-li tím jinak celek znehodnocen pod polovinu ceny.

Viz rozhodnutí č. 164.

§ 2186

Při odeslání věci přechází nebezpečí škody na věci na přejímatele převzetím věci. Určil-li však či schválil, jak mu věc má být odeslána, přechází na přejímatele nebezpečí škody na věci již odesláním.

§ 2187

Plody a užitky ze směněné věci náležejí zciziteli až do doby, kdy má podle smlouvy věc odevzdat; od uplynutí této doby náležejí plody a užitky přejímateli, i když mu věc nebyla ještě odevzdána.

§ 2188

V ostatním se na směnnou smlouvu přiměřeně použijí ustanovení o kupní smlouvě s tím, že se každá ze stran považuje ohledně věci, kterou směnou dává, za stranu prodávající, a ohledně věci, kterou přijímá, za stranu kupující.

Část II

Judikatura

1. Darování

1.1. Pojem a povaha darování

1. Darování cizí věci

Předmětem darovací smlouvy je věc ve smyslu §§ 285, 292 obč. zák. K platnosti této smlouvy není třeba, aby darovaná věc byla v době darování v dárcově majetku, nýbrž předmětem darování může býti i věc cizí. Je-li podle úmyslu stran předmětem darování ideální část cizí nemovitosti, nemění na platnosti a povaze tohoto darování nic okolnost, že po uzavření ústní darovací smlouvy došlo za účelem jejího splnění a knihovního odevzdání darované věci s vlastníkem nemovitosti k trhové smlouvě, na níž byli dárce a obdarovaný zúčastněni jako kupitelé a jíž dal prodatel svolení ke knihovnímu převodu vlastnického práva k ideální části nemovitosti na obdarovaného, ač trhovou cenu za celou nemovitost zaplatil toliko dárce ze svého majetku.

NS ČSR Rv I 703/42, Vážný18435, ASPI ID: JUD9488CZ

Z odůvodnění:

Každé právní jednání nutno posuzovati podle jeho pravé povahy a podle úmyslu stran, projeveného buď výslovně nebo i mlčky takovými činy, které, uváží-li se všechny okolnosti, nedávají rozumné příčiny o vůli stran pochybovati (§§ 916, 914, 863 obč. zák.). Podle zjištění soudu prvé stolice, jež odvolací soud zatím ponechal beze změny, přenechal žalobce žalované bezplatně jak stavební pozemek, tak stavbu, jež na něm měla býti a byla také provedena, z polovice, a to tím způsobem, že výslovně prohlásil, že jí dává polovinu těchto nemovitostí včetně poloviny domu darem, a tento slib také uskutečnil a že žalovaná, která se na koupi parcely a na nákladech stavby ničím nezúčastnila, tento slib přijala a souhlasila s tím, aby byla jako spoluvlastnice zapsána v pozemkové knize. To však k uskutečnění darování těchto nemovitostí stačí. K platnosti darovací smlouvy takto uzavřené nevyžaduje, aby darovaná věc, jíž je rozuměti věc v širším slova smyslu (§§ 285, 292 obč. zák.), byla již v době darování v majetku dárcově. Z § 945 obč. zák. plyne jasně, že předmětem darování může býti i věc cizí (Gl. U. N. F. 3400). Úmysl stran se tu zřejmě nesl jen k darování, pokud se týče k přijetí daru polovice nemovitostí, a nikoli polovice peněz, vynaložených na zakoupení pozemku i na provedení stavby podle zjištění prvého soudu jedině z prostředků žalobce samého. Na platnosti a povaze tohoto darování nic nemění okolnost, že za účelem provedení tohoto – ústního – ujednání, jež je zřejmě darováním nemovitého majetku se strany žalobcovy ve prospěch žalované, a za účelem splnění tohoto žalobcova darování i jeho knihovního provedení, po případě odevzdání darované nemovitosti i do knihovního spoluvlastnictví obdarované došlo později k uzavření jiného samostatného právního jednání, sloužícího nejen účelu výše uvedenému, nýbrž současně i k převedení darované věci z majetku prodatelů do majetku dárcova, totiž k uzavření formální trhové smlouvy s prodateli stavebního pozemku v ten způsob, že jako kupitelé byly v ní uvedeny obě sporné strany a prodateli bylo dáno svolení ke knihovnímu převodu vlastnického práva k ideální polovici přímo i na žalovanou. Vzdal-li se takto žalobce ve prospěch žalované bezplatně práva a nároku, aby nemovitosti (podle jeho tvrzení jen z jeho majetku zaplacené) byly připsány jedině jemu nebo jeho dceři, zmenšil tím nesporně svůj majetek a zvětšil majetek žalované a nelze tvrditi, že tím žádná věc – o níž i odvolací soud připouští, že jí může býti jakákoliv hodnota majetková – nepřešla z jeho jmění do jmění žalované. V případě hrubého nevděku mohl by tedy dar odvolati a žádati vrácení darované věci, jíž, jak výše dovoženo, mohou býti jen darované nemovitosti i s jejich přírůstkem a jiným příslušenstvím (§§ 294, 297 obč. zák.) a nikoli peníze jejich pořízení věnované. Odvolati lze i darování tzv. smíšené, a to celé, ježto jde o samostatné, jednotné právní jednání zvláštního druhu, které nemůže být děleno, a lze se domáhati vrácení postoupených nemovitostí, nikoli jen rozdílu mezi jejich cenou a úplatou za ně poskytnutou, byla-li smlouva částí daleko převažující smlouvou neúplatnou (rozh. č. 10601, 10811 Sb. n. s.) a pominou-li vrácením věci veškeré závazky obdarovaného, jež tento převzal darovací smlouvou (rozh. č. 10811 Sb. n. s.). Zavázal-li se obdarovaný zaplatiti (úrokovati) část pohledávek váznoucích na darované nemovitosti, lze se domáhati vrácení postoupených nemovitostí, propustí-li dárce nejen pro svou osobu obdarovaného ze závazků, které darovací smlouvou převzal, nýbrž postará-li se i o to, aby byl obdarovaný také věřitelem ze závazků těch platně propuštěn (rozh. č. 10067 Sb. n. s.). Prohlásil-li tedy žalobce, že je ochoten tímto způsobem zprostiti žalovanou jejích závazků ze zápůjčky, nebylo by závady, aby – ukáže-li se nárok žalobcův na vrácení darované nemovitosti jinak odůvodněn – bylo žalobě vyhověno proti tomu, že žalovanou jejích závazků ze zápůjčky, o niž jde, zprostí.

2. Charakteristika darovací smlouvy

Darovací smlouva je smlouvou bezplatnou, při které se za poskytnutí majetkové výhody obdarovanému nedostává dárci žádného majetkového ekvivalentu. Je proto z majetkového hlediska smlouvou pro dárce jednostranně nevýhodnou, neboť majetková výhoda poskytnutá obdarovanému s sebou nese ztrátu v majetkových poměrech dárce. Tato povaha darovací smlouvy sama o sobě pojmově vylučuje možnost zkoumat, zda v konkrétním případě byla darovací smlouva uzavřena za nápadně nevýhodných podmínek.

NS 7 Cdo 75/92, ASPI ID: JUD4806CZ

Z odůvodnění:

Dovolatel nikterak nezpochybňuje závěr odvolacího soudu, že ujednání mezi původním žalobcem a žalovanými, na jehož základě byla žalovaným poskytnuta částka 80 000 Kč, je z hlediska svého obsahu darovací smlouvou ve smyslu § 407 obč. zák. ve znění účinném do 31. 12. 1991 (nyní § 628 obč. zák.). Darovací smlouva je svou podstatou majetkoprávní smlouvou, kterou se bezplatně převádí vlastnictví k věci. Bezplatnost (neúplatnost) převodu určuje obsah právního vztahu založeného darováním; darovací smlouva je smlouvou jednostrannou v tom smyslu, že se zavazuje pouze jedna smluvní strana, tedy dárce, přičemž obdarovaný touto smlouvou nepřijímá žádný závazek. Tím je dána zásadní odlišnost darovací smlouvy od ostatních smluvních typů.

Tato odlišnost je současně rozhodujícím hlediskem pro posouzení otázky, zda lze od darovací smlouvy odstoupit za podmínek stanovených v § 49 odst. 3 obč. zák. ve znění účinném do 31. 12. 1991 (nyní obsahově totožné ustanovení § 49 obč. zák.). Citované ustanovení dává účastníku právo odstoupit od takové smlouvy, která byla uzavřena v tísni za nápadně nevýhodných podmínek. Skutková podstata právní normy zde konstruuje dva předpoklady odstoupení, tj. jednak tíseň a jednak nápadně nevýhodné podmínky. Každý z těchto předpokladů je třeba posuzovat odděleně, třebaže spolu často úzce souvisí (jde o okolnosti doprovázející uzavření smlouvy); právo odstoupit od smlouvy je spojeno jedině se současným naplněním obou zákonných předpokladů. Odvolací soud se proto v dané věci správně zabýval otázkou, zda je pojmově možné, aby darovací smlouva byla uzavřena za nápadně nevýhodných podmínek. Závěr, že určitá smlouva byla uzavřena za nápadně nevýhodných podmínek, zásadně předpokládá porovnání závazku jedné smluvní strany se závazkem druhé smluvní strany z toho hlediska, zda nebyla porušena ekvivalentnost plnění sjednaných ve smlouvě, případně zda jiné podmínky smlouvy, či vedlejší ujednání, nenavozují ve srovnání se situací před uzavřením takový stav, který účastníka nápadně znevýhodňuje.

Darovací smlouva je smlouvou bezplatnou, při které se za poskytnutí majetkové výhody obdarovanému nedostává dárci žádného majetkového ekvivalentu. Je proto z majetkového hlediska smlouvou pro dárce jednostranně nevýhodnou, neboť majetková výhoda poskytnutá obdarovanému s sebou nese ztrátu v majetkových poměrech dárce. Tato povaha darovací smlouvy sama o sobě pojmově vylučuje možnost zkoumat, zda v konkrétním případě byla darovací smlouva uzavřena za nápadně nevýhodných podmínek (§ 49 odst. 3 obč. zák.). Obdarovaný není z darovací smlouvy právně zavázán, může však být zavázán – jako je tomu podle dovolání i v dané věci – mravně. Zájmy dárce v této oblasti zákon chrání zvláštní úpravou; je-li chování obdarovaného v hrubém rozporu s morálkou, má dárce právo za podmínek stanovených zákonem (§ 630 obč. zák. v nyní platném znění) domáhat se vrácení daru. Není-li naplněn znak „nápadně nevýhodných podmínek“ skutkové podstaty § 49 odst. 3 obč. zák. ve znění účinném do 31. 12. 1991, je okolnost, zda původní žalobce uzavřel darovací smlouvu v tísni, právně irelevantní.

3. Darování finanční hotovosti

Byla-li finanční hotovost předána, aniž předávající přitom dal jakkoli najevo úmysl požadovat ji zpět, a činil-li tak s vědomím, že přijímající tuto hotovost použije na úhradu svého dluhu a že není schopen mu ji vrátit, a přijímající peníze za stejných okolností přijal, lze dovozovat, že mezi předávajícím a přijímajícím byla uzavřena darovací smlouva.

NS 33 Odo 515/2001, ASPI ID: JUD39033CZ

Z odůvodnění:

Podle § 628 odst. 1 zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění zákonů č. 58/1969 Sb., 146/1991 Sb., 131/1982 Sb., 94/1988 Sb., 188/1988 Sb., 87/1990 Sb., 105/1990 Sb., 87/1991 Sb., 509/1991 Sb. a 264/1992 Sb., účinného v době předání peněz (dále jen „občanský zákoník“) darovací smlouvou dárce něco bezplatně přenechává nebo slibuje obdarovanému a ten dar nebo slib přijímá. Darovací smlouva musí být písemná, je-li předmětem daru nemovitost, a u movité věci, nedojde-li k odevzdání a převzetí věci při darování (§ 628 odst. 2 věta první občanského zákoníku).

K darování (donatio) dochází smlouvou uzavřenou mezi dárcem a obdarovaným. Dárce bezplatně poskytuje nebo se zavazuje poskytnout obdarovanému určitý majetkový prospěch, aniž by k tomu měl právní povinnost, a obdarovaný tento dar nebo slib přijímá. Darovací smlouva je tedy dvoustranný právní úkon, k jehož pojmovým znakům náleží předmět daru, bezplatnost a dobrovolnost. Darovací smlouva vzniká zpravidla reálně, tedy projevem vůle dárce a obdarovaného spojeným s odevzdáním a přijetím daru (předmětu darování). Projev vůle může být přitom vyjádřen i jinak než slovy, konkludentně, jestliže takový konkludentní způsob nevzbuzuje pochybnosti o tom, jakou vůli chtěl subjekt projevit. Vnitřní přesvědčení (úmysl) se zjišťuje skutečnostmi vnějšího světa, jejichž prostřednictvím se navenek projevuje.

Předal-li O. T. žalované (postupně ve třech platbách) finanční hotovosti v celkové výši 333 000 Kč, aniž přitom dal jakkoli najevo úmysl požadovat tyto peníze zpět, a činil-li tak s vědomostí, že žalovaná peníze této hodnoty použije na úhradu svého dluhu a že mu je není schopna vrátit, resp. tuto skutečnost akceptoval, a žalovaná peníze za stejných okolností přijala, lze takto zjištěný skutkový děj podřadit ustanovení § 628 odst. 1 občanského zákoníku, tedy dovozovat, že mezi O. T. a žalovanou došlo k uzavření darovací smlouvy; znalost potřeb i poměrů žalované byla motivací k poskytnutí finančního daru. Protože nebylo zjištěno, že by nabídku stát se spoluvlastníkem nemovitostí, kterou mu žalovaná učinila v souvislosti s přijetím jím předávaných peněz, O. T. odmítl pouze coby pro něho neatraktivní či nepřijatelný ekvivalent, lze učinit závěr, že O. T. odmítl ekvivalent jako takový, tedy jeho úmyslem bylo přenechat žalované finanční obnosy bez protiplnění (darem). Bezplatnost je charakterizována tím, že za dar nemá dárce dostat nic, co by mělo majetkovou hodnotu. Skutečnost, že by při přenechávání peněz byla mezi tím, kdo peníze přenechával a tím, kdo peníze přijímal, zmiňována jejich návratnost (a šlo tudíž o půjčku) nebyla v řízení zjištěna, ani tvrzena. Z hlediska posouzení, zda v letech 1994, 95 a 96 byly uzavřeny darovací smlouvy je irelevantní, že po rozvodu manželství v roce 1998, kdy se změnily skutečnosti vnějšího světa (O. T. se od žalované odstěhoval a došlo k zániku vzájemných citových vazeb mezi dárcem a obdarovanou) změnil O. T. svůj úmysl a žádal po žalované vrácení peněz (mohlo se jednat již pouze o vrácení daru). Bez právního významu je pak rovněž skutečnost, že žalovaná se vrácení peněz zpočátku nebránila.

4. Označení a obsah smlouvy

Pro výklad pojmu bezúplatného převedení pozemku není určující označení smlouvy. Proto také smlouva, označená jako smlouva kupní, může ve skutečnosti obsahovat bezúplatný převod zemědělských pozemků, vyplývá-li to nepochybně z vůle obou smluvních stran.

IV. ÚS 189/94, ASPI ID: JUD31100CZ

Z odůvodnění:

Právě zmíněný atribut spravedlnosti, stejně jako vázanost zákonem, zahrnující v sobě nezbytnost kvalifikovaného výkladu zákona i jeho řádné aplikace na konkrétní případ, však v rozhodnutích obecných soudů chybí. Obecné soudy sice zjistily, že smlouvou ze dne 10. 1. 1975 došlo matkou stěžovatelů k převodu ve smlouvě blíže uvedených nemovitostí na vedlejší účastníky, dospěly však současně k závěru, že tento převod byl, vzhledem k textu druhého odstavce smlouvy – mezi prodávanými nemovitostmi jsou uvedeny i pozemky, jichž se dotýká ústavní stížnost -, v celém rozsahu úplatný. Tento závěr obecných soudů však zjevně neobstojí a zpochybňuje zásadu nestranného a spravedlivého procesu. Ve smlouvě samé, nikoli tedy v jakémsi pozdějším prohlášení matky stěžovatelů, jak nesprávně konstatuje krajský soud, je totiž výslovně uvedeno, že matka stěžovatelů za zemědělské pozemky nic nepožaduje a v souladu s tím, jak Ústavní soud zjistil z obsahu spisu R I 86/75 bývalého Státního notářství v Semilech, byla se souhlasem vedlejších účastníků upravena a dohodnuta i kupní cena tak, že byla snížena právě o cenu zemědělských pozemků. Obecné soudy ve svých závěrech ve zřejmém rozporu s výše uvedeným požadavkem nestranného a spravedlivého procesu zcela přehlédly, že „bezúplatný převod“ má vedle „darování“ v ustanovení § 8 odst. 3 zákona č. 229/1991 Sb., ve znění pozdějších předpisů, své samostatné, i terminologicky jinak vyjádřené, místo právě proto, že vzhledem k existenci „směrnice o postupu při registraci smluv u státních notářství a při udělování souhlasu k převodům a nájmům některých druhů nemovitostí okresními národními výbory“, vydané dne 19. 5. 1964 ministerstvem spravedlnosti a ministerstvem zemědělství, lesního a vodního hospodářství (č. 297/64-MS-OK a čj. 61 516/64-MZ-práv.), uvádějící v souvislosti s převodem obytných částí zemědělských usedlostí do praxe i jakési „smluvní donucení“ také stran zemědělských pozemků k této usedlosti náležejících, byly uzavírány různé smíšené smlouvy, pro jejichž obsah bylo nerozhodné, jak byly nazvány. Jakkoli tedy smlouva ze dne 10. 1. 1975 byla označena jako smlouva kupní, obsahovala ve skutečnosti také bezúplatný převod zemědělských pozemků. K této bezúplatné povaze převodu zemědělských pozemků směřovala v daných společenských poměrech vůle obou smluvních stran právě proto, že každé z nich bylo přinejmenším lhostejno, kdo tyto pozemky bude vlastnit. Vyplývá to ostatně i z výpovědi V. J. při jednání dne 22. 11. 1993, v níž uvedl, že po uzavření smlouvy zamýšlel předmětné zemědělské pozemky darovat státu.

Zemědělské pozemky, jichž se ústavní stížnost týká, se tedy ve smlouvě ze dne 10. 1. 1975 ocitly jen proto, že do smluvních vztahů v této oblasti silně ingeroval stát, jinými slovy proto, že do smlouvy zahrnuty být musely, byť jejich převod byl bezúplatný. Jde tedy nepochybně o skutkovou podstatu uvedenou v ustanovení § 8 odst. 3 zákona č. 229/1991 Sb., ve znění pozdějších předpisů, jejíž existence je odůvodněna právě snahou zmírnit následky některých majetkových křivd, k nimž došlo vůči vlastníkům zemědělského a lesního majetku v období let 1948–1989, a to proto, že vzhledem ke kolektivizaci zemědělství půda sdružená ke společnému hospodaření pozbyla pro jejich vlastníky jakoukoliv hodnotu.

5. Vzdání se přídělu zemědělských nemovitostí jako darování státu

Vzdání se přídělu zemědělských nemovitostí, jež bylo učiněno písemně a jež bylo státem také písemně přijato, lze považovat za smlouvu o darování nemovitostí státu, k němuž mohlo dojít v tísni ve smyslu ustanovení § 6 odst. 1 písm. h) zákona č. 229/1991 Sb. ze strany toho, kdo se takto uvedeného přídělu vzdal.

KS Ústí nad Labem 15 Ca 37/93, R 41/94, ASPI ID: JUD4504CZ

Z odůvodnění:

V období od 25. 2. 1948 do 1. 1. 1990 řada vlastníků zemědělského majetku přišla o svůj majetek, získaný přídělem právě tzv. „vzdáním se přídělu“. Tento způsob pozbytí majetku není výslovně uveden mezi právními skutečnostmi, uvedenými v ustanovení § 6 odst. 1 zákona č. 229/1991 Sb. Řada přídělců se však majetku nevzdala dobrovolně. V každém takovém případě je proto nutno posoudit, zda k tomuto vzdání se přídělu došlo dobrovolně, tj. bez vady projevu vůle, zejména zda se tak nestalo ze strany vlastníka tohoto majetku v tísni. Jestliže totiž k převodu takového zemědělského majetku na stát došlo na podkladě „vzdání se přídělu“, tj. jestliže na toto vzdání se přídělu jako na písemnou nabídku daru státu reagoval stát rovněž písemně a tedy tuto nabídku daru přijal (akceptoval), došlo k uzavření darovací smlouvy. Důležité je tu pak zjištění, zda darovací smlouva netrpí vadou projevu vůle, tj. zda byla či nebyla uzavřena navrhovatelem v tísni.

Občanský zákoník, zákon č. 40/1964 Sb. (ve znění se změnami a doplňky vyhlášeném pod č. 47/1992 Sb. a ve znění zákona č. 264/1992 Sb.) ani zákon č. 229/1991 Sb., o úpravě vlastnictví k půdě a jinému zemědělskému majetku, ve znění vyhlášeném pod. č. 195/1993 Sb., nedefinuje pojem „tíseň“. Za stav tísně lze považovat takový hospodářský, sociální nebo sociálně politický stav, který doléhá na jednajícího takovým způsobem a s takovou závažností, že učiní právní úkon, který by jinak neučinil. Není sporu o tom, že v období od 25. 2. 1948 do 1. 1. 1990 byli vlastníci zemědělského majetku takovému nátlaku vystaveni. Při posuzování právního důvodu uvedeného pod písm. h) i pod písm. k) ustanovení § 6 odst. 1 zákona č. 229/1991 Sb. je nutno vždy přihlédnout i k tomuto tehdejšímu společenskému postavení vlastníků zemědělského majetku i ke společenským a politickým podmínkám uvedeného období.

Ovšem v každém jednotlivém případě je třeba posuzovat, zda při tzv. vzdání se přídělu šlo nebo nešlo o jednání ve stavu tísně. Proto i v projednávané věci nelze ponechat bez povšimnutí taková tvrzení uváděná navrhovatelem v opravném prostředku, zejména jestliže k jejich ověření byly nabídnuty konkrétní důkazy.

K ověření toho, zda při tzv. vzdání se přídělu došlo k jednání v tísni či nikoli, nelze se obejít bez provedení důkazů navržených navrhovatelem, tj. bez výslechu svědků.

Jestliže v dalším řízení bude prokázána existence této právní skutečnosti a navrhovatele bude možné považovat za oprávněnou osobu podle ustanovení § 4 odst. 1 zákona č. 229/1991 Sb., je nutné se dále vypořádat s další otázkou, tj. s otázkou možného souběhu nároků více oprávněných osob podle ustanovení § 12 zákona č. 229/1991 Sb.

Ve vložce č. 298 pozemkové knihy pro katastrální území P. byli uvedeni jako poslední vlastníci nemovitostí požadovaných navrhovatelem V. V. a M. V. Ve vyjádření z 22. 1. 1993 pozemkový úřad uvedl, že V. V. a M. V. bylo vlastnické právo odňato a vyslovil názor, že tu jde o souběh nároků více oprávněných osob podle ustanovení § 12 zákona č. 229/1991 Sb. Z obsahu správního spisu uvedeného orgánu však nelze dovodit, zda jde o takový souběh.

Pokud by bylo po vhodném doplnění řízení zjištěno, že V. V. a M. V. rovněž pozbyli vlastnictví k nemovitostem z některého z právních důvodů uvedených v ustanovení § 6 odst. 1 zákona č. 229/1991 Sb., šlo by o souběh nároků podle ustanovení § 12 téhož zákona. Pokud se tak stalo v důsledku jednostranného aktu státu, v takovém případě citované zákonné ustanovení preferuje toho oprávněného, který pozbyl vlastnictví jednostranným aktem státu. Protože přechod vlastnictví na stát darovací smlouvou není jednostranným aktem, náleželo by právo na vydání nemovitostí V. V. a M. V., a to bez ohledu na to, že navrhovatel pozbyl vlastnictví k nemovitostem dříve, pokud by se ovšem jmenovaní s navrhovatelem jinak nedohodli. Navrhovateli by v takovém případě náleželo právo na náhradu v rozsahu a ve formě stanovení v § 12 a § 11 odst. 2 zákona č. 229/1991 Sb.

Jestliže by však bylo naopak zjištěno, že V. V. a M. V. pozbyli vlastnictví k pozemkům sice z některého z důvodů uvedených v ustanovení § 6 odst. 1 zákona č. 229/1991 Sb., nikoli však jednostranným aktem státu, potom právo na vydání nemovitostí by náleželo navrhovateli, který pozbyl vlastnictví dříve a V. V. a M. V. by náleželo právo na náhradu rovněž v rozsahu a ve formě podle ustanovení § 12 a § 11 odst. 2 zákona č. 229/1991 Sb., pokud se jinak nedohodli s navrhovatelem.

Ze shora uvedeného je zřejmé, že posouzení důvodnosti navrhovatelem uplatněného nároku na požadované nemovitosti si vyžádá provedení celé řady důkazů. Proto ani soud nemohl schválit dohodu o vydání nemovitostí, uzavřenou mezi navrhovatelem F. M. a Státním statkem P. 12. 10. 1992.

V takovém případě zákon č. 229/1991 Sb. v ustanovení 9 odst. 3 věta druhá, ukládá soudu, aby věc vrátil správnímu orgánu k rozhodnutí o věci. Bylo proto soudem bez jednání rozhodnuto tak, že ani on dohodu neschválil a věc byla vrácena správnímu orgánu k rozhodnutí ve věci (§ 9 odst. 3, věta druhá, zákona č. 229/1991 Sb. ve znění zákona č. 93/1992 Sb., § 250 l odst. 2, 250 f o. s. ř.).

V dalším průběhu řízení nebude tedy správní orgán již rozhodovat o schvalování dohody, tj. rozhodovat podle ustanovení § 9 odst. 2 zákona č. 229/1991 Sb., nýbrž rozhodne ve věci podle ustanovení § 9 odst. 4 téhož zákona, když v tomto dalším řízení je vázán právním názorem soudu (§ 250r o. s. ř.).

6. Darování zatížené nemovitosti

Tím, že obdařený převzal nemovitost s břemeny a vyhradil si služebnost bytu, nepřestává smlouva býti darováním. Lhostejno, zda podnětem darovací smlouvy bylo, by jí byl někdo obohacen. Spadá sem též darování za účelem zřízení věna osobou, jež k tomu nebyla povinna.

NS ČSR Rv I 205/23, Vážný 2765, ASPI ID: JUD7161CZ

Z odůvodnění:

Dovolání, opírajícímu se o č. 2, 3 a 4 §u 503 c. ř. s., nelze upříti oprávnění. Oba nižší soudy rozhodly souhlasně a správně, že se žalovaní dopustili vůči žalobkyni hrubého nevděku ve smyslu §u 948 obč. zák. Toto rozhodnutí nebylo žalovanou stranou v opravném řízení napadeno a vzhledem k odsuzujícím rozsudkům trestních soudů, jimiž byli žalovaní pro zlé nakládání a ublížení na cti odsouzeni, bylo by se jakékoliv brojení proti němu musilo minouti s úspěchem. Že úmluva o zřeknutí se práva, odvolati darování pro nevděk, byla by proti dobrým mravům a proto dle §u 879 obč. zák. nicotná, uznali žalovaní sami již v žalobní odpovědi a uvádějí správně, že dotyčný odstavec předací smlouvy týká se jen odvolatelnosti smlouvy z důvodů jiných. Rozhodnutí sporu záleží tedy pouze na tom, zdali smlouva, uzavřená notářským spisem ze dne 15. 1. 1920 jest darováním či smlouvou úplatnou. Ani nejasné a nepřesné poznačení smlouvy jako smlouva předací, ani názor pisatele smlouvy nemohou tu padati na váhu, nýbrž pouze její skutečný obsah a vůle stran. Nelze souhlasiti s názorem prvního soudu, že smlouva jest ryzí smlouvou trhovou, ani s názorem odvolacího soudu, že jest smlouvou smíšenou, dílem úplatnou, dílem bezúplatnou. Dle §u 939 obč. zák. jest smlouvou darovací smlouva, kterou se věc jinému přenechá bez úplaty. Podstatným znakem darovací smlouvy jest tedy její bezúplatnost, naproti tomu nezáleží na tom, zda bylo jejím předmětem, aby někdo byl obohacen, či nějaký podnět jiný. Ani okolnost, že účelem darování bylo v tomto případě patrně zřízení věna, není na závadu posuzování smlouvy darovací, neboť žalobkyně nebyla povinna, by své žalované neteři věno poskytla (§§ 1220, 940 obč. zák.). Odvolací soud pokládá smlouvu za částečně úplatnou, protože žalovaní převzali s darovaným domem hypotekární dluhy 41 933 Kč 80 h a poněvadž si žalobnice vymínila v darovaném domě služebnost bytu. Ale tato břemena, převzatá s domem, zmenšují sice cenu domu a daru, nejsou však úplatou ve smyslu §§ 938, 917 a 921 obč. zák. Dle těchto zákonných předpisů lze rozuměti úplatou jen statky a práce, které se ze jmění spolusmluvníka navzájem plní. Služebnost, váznoucí na darovaném domě, a hypotekární dluh, který dle §§ 443 a 1409 obč. zák. již dle zákona každý nabyvatel nemovitosti spolu s nemovitostí převzíti musí, nejsou vzájemnou hodnotou, poskytovanou ze jmění nabyvatelova, a nejsou proto úplatou. Že pouhé převzetí dluhu nečiní z darování nutně již smlouvu smíšenou, plyne také z §u 944 obč. zák., který připouští darování celého jmění, tedy souhrn majetkových práv a závazků. Břemena, žalovanými převzatá, nejsou překážkou, by darovací smlouva nebyla ohledně celého domu zrušena, jak mylně dovozuje soud odvolací. Zřízená služebnost bytu pomine konsolidací, hypotekární dluhy musí již dle §§ 443 a 1409 obč. zák. převzíti zároveň s domem žalobkyně zpět. Dovolací důvod nesprávného právního posouzení jest tedy opodstatněn, a bylo již z tohoto důvodu dovolání a žalobě vyhověti, aniž třeba se zabývati tvrzenou neúplností řízení, která jest uplatňována jen pro případ, že by dovolací soud pokládal smlouvu za smlouvu smíšenou. Dovolací důvod č. 3 §u 503 c. ř. s. nebyl dovolatelem vůbec proveden. Výrok rozsudkový byl formulován dle návrhu dovolacího, který byl omezen proti žalobě o první tři odstavce, požadující pouhá zjištění, jak již odvolací soud správně uvedl, jest žaloba žalobou o plnění, a určovací část jejího žádání byla zbytečná. Proto sluší pokládati omezení tohoto žádání na odstavec čtvrtý, požadující plnění, dle §u 235, odstavec čtvrtý c. ř. s. za přípustné. Nelze však přisvědčiti odvolacímu soudu, že pokládal nyní vypuštěnou určovací část žalobního návrhu za nepřípustnou dle §u 228 c. ř. s., neboť § 228 c. ř. s. má na mysli jen ryzí určovací žaloby, kdežto v projednávaném případě jde o žalobu na plnění, spojenou se zbytečným návrhem na zjištění sporného předurčujícího právního poměru.

7. Bezúplatné převzetí dluhu

Převzetí dluhu není darováním, i když se stalo bez úplaty. Není třeba určitosti převzatého dluhu, stačí jeho určitelnost. Slib věna v mezích dotační povinnosti není darovacím slibem.

NS ČSR Rv I 98/29, Vážný 9412, ASPI ID: JUD274099CZ

Z odůvodnění:

Nelze souhlasiti a napadeným rozsudkem, že prohlášení žalovaného po matčině smrti k žalobkyni: „Pepi, nepotřebuješ míti strach o peníze, které ti chtěla matka ještě dát. Vím přece, co vám matka již vyplatila. To ti vyplatím. Dopřej mi jenom prozatím času a nenaléhej na mne“, nemůže býti vyloženo jako převzetí dluhu. Odůvodnění odvolacího soudu, že žalovaný neprohlásil výslovně, že a v jakém rozsahu přejímá dotační povinnost za matku, jest zřejmě nedostatečné. Podle přednesu žalující strany, jejž první soud uznal pravdivým, smluvila žalobkyně s matkou, že obdrží od ní na splnění dotační povinnosti, na zaplacení zápůjčky 1 500 Kč a na zaplacení mzdy 500 Kč, úhrnem 10 000 Kč, a zůstala matka na tuto sumu dlužna zažalovanou částku 4 400 Kč. Tvrzené prohlášení žalovaného nebylo by lze při tomto stavu věcí vyložiti jinak, nežli že se uvolil zaplatiti tento matčin dluh, že tedy jej převzal podle § 1406 obč. zák. Žalovaný sám nepokusil se o jiný jeho výklad. Ani úmluva žalobkyně s matkou, ani převzetí dluhu žalovaným nepotřebovaly k platnosti formy notářského spisu. Ona úmluva mohla by býti pokládána za darovací smlouvu jen potud, pokud by suma slíbená věnem přesahovala dotační povinnost (srovnej judikát č. 239); to však nebylo ani tvrzeno. Samo převzetí dluhu není darováním ve smyslu § 938 obč. zák., i když se stalo bez úplaty, neboť nerozmnoží se jím jmění věřitele a bezúplatné převzetí dluhu nečiní převzaté plnění plněním bezúplatným, jak darovací smlouva vyžaduje. Neobstojí ani další důvod, z něhož odvolací soud zamítl žalobní nárok, že nebylo prokázáno, že žalovaný věděl, kolik má žalobkyně ještě od matky obdržeti, a že proto jeho slib, neprojevující, kolik chce zaplatiti, nebyl dostatečně určitý. Podle § 869 obč. zák. nezakládají zcela neurčitá prohlášení závazek, ale i závazek prozatím neurčitý může býti platně převzat určitým prohlášením, jest-li jeho obsah zjistitelný. Pod touto podmínkou může býti platně převzat k zaplacení zbytek dluhu, i když stranám není ještě známá jeho výše. O tom, že zbytek pohledávky žalobkyně jest zjistitelný, není a nemůže býti sporu, v případě však, že žalovaný prohlásil, jak žalobkyně tvrdí, že jest o pohledávce žalobkyně informován a že ji zaplatí, nemůže býti ani o neurčitosti jeho prohlášení řeči. Námitka omylu, již by žalovaný snad mohl uplatniti, nebyla vznesena. Jestliže tedy, jak žalovaný sice popírá, ale první soud zjistil, žalovaný skutečně, třebas jenom ústně, žalobkyni slíbil zaplatiti její pohledávku, jest žalobní nárok důvodem po právu, a byla rozepře nesprávně posouzena po stránce právní, když byl nižšími soudy zamítnut. Prozatím nelze však o něm konečně rozhodnouti; neboť odvolací soud neučinil pod vlivem svého nesprávného právního názoru o ústním převzetí dluhu skutkové zjištění, ač právě v tomto směru doplnil řízení.

8. Zřízení osobní služebnosti

Předmětem darování může býti i zřízení osobní služebnosti.

NS ČSR Rv II 898/34, Vážný 13945, ASPI ID: JUD271237CZ

Z odůvodnění:

Jest přisvědčiti dovolatelům, že projevem souhlasné vůle obou stran došlo ke smlouvě (§§ 861 a 869 obč. zák.) toho obsahu, že žalobce poskytuje až do své smrti žalovanému, svému bratru, a jeho nastávající manželce ve svém domě byt, do té doby již žalovaným obývaný, k bezplatnému užívání. Šlo tu o užívání, ne sice jako věcné právo, nýbrž jako osobní právo (§§ 479, 504 a 521 obč. zák.). Ale šlo tu i o smlouvu darovací podle § 938 obč. zák., neboť předmětem darování může býti každá „věc“ ve smyslu § 292 obč. zák., tedy nejen hmotná věc, nýbrž i právo, a tudíž i bezúplatné dobrovolné zřízení osobní služebnosti (tak také Krčmář, Právo obligační z r. 1926 s. 140, Sedláček, Obligační právo II z r. 1926 s. 10, Ehrenzweig, Das Recht der Schulverhältnisse z r. 1928 s. 362 a Klang, II. svazek s. 612 a 613).

9. Poskytování služeb

Předmětem darovací smlouvy mohou býti i služby. Ustanovení § 950 obč. zák. neplatí, pracuje-li syn beze mzdy v hospodářství svých rodičů.

NS ČSR R II 371/28, Vážný 8544, ASPI ID: JUD265250CZ

Z odůvodnění:

Rozhodnutí o všech žalobních nárocích závisí na správnosti skutkového předpokladu prvního soudu, o němž se odvolací soud nevyslovil, že se nemanželský otec žalujícího dítěte Erwin Sch. zdržuje v domácnosti svého otce, žalovaného Adolfa Sch., a pracuje v jeho rolnickém hospodářství jako člen jeho rodiny, aniž s ním ujednal smlouvu o svých služebních povinnostech, neb o příslušející mu úplatě. Může ovšem i syn s otcem ujednati smlouvu služební a smluviti s ním buď určitou mzdu, buď úplnou, nebo částečnou bezúplatnost služeb, ale pokrevný jejich svazek, stálý rodinný styk a mravní závazek úcty a vděčnosti syna k otci nedopouštějí, by služební smlouva byla předpokládána. I pro obor soukromého práva platí pravidlo poslední věty § 2 (1) zákona o pojištění zaměstnanců č. 221/1924 Sb. v doslovu novely č. 184/1928 Sb., že činnost dětí spolupracujících v podniku (hospodářství) rodičů nezakládá sama o sobě smluvní poměr pracovní. Kdo jej tvrdí, jest povinen důkazem, jinak nutno poměr jejich posuzovati nikoliv s hlediska služební smlouvy, nýbrž rodinného poměru. Není-li mezi žalovaným a jeho synem smlouvy o konání služeb a prací, není žádný ze žalobních důvodů po právu. Žalovaný nemůže býti odsouzen k zaplacení mzdy, jež byla k uhrazení pohledávky na výživném pro žalobce zabavena a přikázána k vybrání, neboť dlužník Erwin Sch. nemá proti němu nároku na placení mzdy. Vzdání se Erwina Sch-a přiměřené úplaty za služby v otcově hospodářství nemůže býti prohlášeno podle odpůrčího řádu proti žalobci za bezúčinné, neboť Erwin Sch. nemohl se vzdáti právního nároku, kterého neměl. Není tu nároku proti žalovanému podle § 950 obč. zák., by ze svého obdarování živil žalobce, pokud jeho syn nemůže pro nedostatek úplaty za konané služby této své zákonné povinnosti vyhověli. Obdarování ve smyslu § 950 obč. zák. jest rozeznávati od obohacení. Spor o to, zda předmětem darovací smlouvy mohou býti i služby, jest sice řešiti kladně, neboť § 303 obč. zák. uznává výslovně i služby za věci a podle § 938 obč. zák. mohou býti předmětem darování věci bez jakéhokoliv obmezení, tedy i bez obmezení na věci hmotné a na práva. Že se tu užívá výrazu »bezplatně přenechati věci«, ač služby se nepřenechávají, nýbrž konají, nemůže býti při stručném vyjadřování se občanského zákonníka a při nedostatku všeobecného výrazu, který by zahrnoval v sobě jak přenechání hmotných věcí a práv, tak konání služeb, pokládáno za rozhodující pro právní výklad, zvláště když není rozumného důvodu, proč by služby a práce mohly býti předmětem smluv úplatných, ale nemohly býti předmětem smluv darovacích. Není však darováním a nelze mluviti o obdarovaném ve smyslu § 950 obč. zák., nebyly-li služby konány v úmyslu darovacím (animo donandi), nýbrž v úmyslu jiném, v souzeném případě podle skutkového předpokladu prvního soudu synem v otcově hospodářství za účelem obživy rodiny. V takovém případě nelze mluviti ani o částečném darování, neboť mravní poměr členů rodiny, žijících ve společné domácnosti a v ustavičném styku, a odkázaných na vzájemnou podporu, nepřipouští, by byla srovnávána hodnota prací konaných jednotlivými členy rodiny v rodinném hospodářství s hodnotou toho, co jim rodina k obživě poskytuje. Posléze nemůže býti žalující straně přiznán v případě, že syn žalovaného jest činným v jeho hospodářství jen jako člen rodiny, ani nárok na náhradu škody. Stranou může býti ponechána podmínka příčinné souvislosti mezi jednáním zavazujícím k náhradě škody a vzniklou škodou, o níž ani první ani odvolací soud neuvažovaly, ač by náhrada škody nemohla býti přisouzena, kdyby nebylo prokázáno, že po vykázání Erwina Sch-a z otcovského domu stalo by se výživné na něm vydobytelným. Pouhá možnost by nestačila k odsouzení žalovaného. Stranou budiž ponechán také důvod, z kterého první soud zamítl nárok na náhradu škody, že žalovaný dal, nabídnuv 3000 Kč k vyrovnání synových závazků, na jevo, že nejedná v úmyslu způsobiti žalující straně škodu, neboť odvolací soud se touto nabídkou nezabýval ani po stránce právní, ani skutkové. Avšak v tom, že žalovaný trpěl, by jeho syn setrval i po zletilosti v jeho domě, a že ho zaměstnával ve svém hospodářství, není ničím, co by se příčilo dobrým mravům, a činilo žalovaného zodpovědným podle druhé věty § 1295 druhý odstavec obč. zák. za škody, jež tím vznikly pro třetí osoby. Také pouhý úmysl, k němuž podle § 1294 obč. zák. dostačuje vědomost škodlivých následků jednání a vůle, by nastaly, může sice z jednání, které o sobě jest nezávadným, učiniti jednání odporující dobrým mravům, ale žalovaný, jenž syna podržel ve svém hospodářství, vykonávaje své právo, mohl by býti odsouzen k náhradě škody jenom, kdyby z okolností zřejmě, bez jakékoliv pochybnosti, plynula jeho zlomyslnost. Jest nepopíratelnou kolise mezi mravní povinností otcovou, poskytnouti synovi útulek ve svém domě, a mezi zájmem žalující strany, by žalobce syna vykázal a tím ho donutil živiti se u cizích lidí za mzdu podrobenou exekuci. Pro tuto kolisi nemůže býti pokládáno za zřejmý účel jednání žalovaného, by žalující strana utrpěla škodu, a nárok na náhradu škody nemůže býti uznán po právu.

10. Služby blízkému příbuznému

Konal-li kdo služby blízkému příbuznému a slíbil-li mu tento za to odměnu v určité výši, jde o smlouvu námezdní, nikoliv darovací. Lhostejno, že slíbená odměna převyšuje přiměřenou mzdu.

NS ČSR Rv I 1206/23, Vážný 3190, ASPI ID: JUD254400CZ

Z odůvodnění:

Nižšími soudy bylo zjištěno, že žalobkyně konala služby na usedlosti žalovaného od roku 1914 do jara 1919 a to služby velmi platné, že žalovaný, vrativ se ze zajetí roku 1917, slíbil jí za její pomoc na statku 4 000 Kč a že opakoval tento slib při svém návratu z druhého zajetí, v roce 1920. Tím jsou prokázány veškeré náležitosti námezdní smlouvy. Rodinný poměr mezi žalobkyní a žalovaným naprosto tomu nebránil, by nebyla mezi nimi ujednána smlouva námezdní, a proto nelze z příbuzenského poměru mezi nimi usuzovati, že slib žalovaného, odměniti žalobkyni za konanou práci, byl pouhým aktem liberality. Nelze však ani souhlasiti s míněním odvolacího soudu, že sluší pokládati úmluvu stran za smlouvu námezdní jen potud, pokud slíbená odměna se rovná přiměřené mzdě za konané práce, a že co do přebytku jde o pouhý slib darovací. To by předpokládalo, že jsou tu okolnosti, z nichž lze bezpečně usuzovati, že strany zamýšlely učiniti smlouvu smíšenou, dílem úplatnou, dílem bezúplatnou. Než okolnosti, jichž se dovolává soud druhé stolice, že v roce 1917 byla by činila přiměřená mzda za dosud konané práce okrouhle 1000 Kč a že žalovaný slíbil žalobkyni přes to 4 000 Kč, ač nemohl předvídati, jak dlouho ještě potrvá jeho nepřítomnost a jak se poměry utváří, nevylučují nikterak, že žalovaný si necenil služby žalobkyně na 4 000 Kč, že jí slíbil větší mzdu, než byla v místě obvyklá mzda služby, poněvadž uznával, že si zasluhuje větší mzdy, a že sliboval větší okrouhlou částku, poněvadž měla býti odměnou za práce již konané a práce budoucí a žalovaný nemohl věděti, jak dlouho bude služeb žalobkyně potřebovati. Pro výši mzdy za konané práce jest rozhodna úmluva stran a nepřichází tudíž v úvahu otázka, zda umluvená mzda jest úměrná.

11. Slib svatební hostiny, zařízení s peřinami a krávy

Nejde o slib darovací, nýbrž o slib tvořící součást námezdní smlouvy, slíbila-li zaměstnavatelka zaměstnankyni, zůstane-li ve službě, při provdání krávu, zařízení s peřinami, a že jí vystrojí svatbu. Nemá-li zaměstnankyně, provdavší se již, zájmu na tom, by jí bylo plněno in natura, jest oprávněno její žádání peněžitého plnění místo vystrojení svatební hostiny a slibu zařízení s peřinami.

NS ČSR Rv II 46/32, Vážný 12922, ASPI ID: JUD270297CZ

Z odůvodnění:

Odvolací soud správně seznal, že slib žalované, ač-li se stal, že dá žalobkyni, zůstane-li u žalované ve službě, při provdání krávu, zařízení s peřinami a že jí vystrojí svatební hostinu, není slibem darovacím, nýbrž slibem tvořícím součást námezdní smlouvy, a správně uznal, že nedostatek formy notářského spisu není, jak za to měl soud první stolice, uplatňování onoho slibu na závadu. Nelze však souhlasiti s odvolacím soudem, když, potvrdiv rozsudek prvního soudu, zamítl žalobu z důvodu, že je žádáno peněžité plnění, kdežto oprávněno by bylo jen žádání o plnění in natura. Co se toho týče, poukázati jest k tomu, že na slíbené plnění již částečně v penězích bylo plněno a že žádán je jen doplatek, který in natura dobře není myslitelný. Mimo to žalobkyně, provdavši se, zajisté nemá již zájmu na tom, aby jí vystrojena byla ještě nyní svatební hostina, a, protože si nepochybně zařízení nutné pro domácnost již opatřila, nemá také zájmu, aby jí slíbené zařízení a peřiny byly in natura plněny (§ 919 obč. zák.). Žádání peněžitého plnění je, pokud jde o vystrojení svatební hostiny a o slib zařízení s peřinami, oprávněno. Zbývá toliko kráva, ale tu stanovisko odvolacího soudu o plnění in natura naráží na to, že jde o zbytek již částečně v penězích splněného závazku. Nad to nebyly v první, ani v druhé stolici vzneseny námitky proti způsobu plnění, který je žalobkyni požadován, a hledíc k ustanovení § 462 c. ř. s., nebylo na odvolacím soudu, by se oprávněností požadovaného způsobu plnění zabýval. Z uvedeného vyplývá, že důvod, pro který odvolací soud žalobní žádání zamítl, neobstojí. Leč rozhodnouti ve věci nelze. Již odvolací soud v napadeném rozsudku uvedl, že řízení není úplné, protože pro zjištění, zdali slib žalobkyni tvrzený – a to zejména v tom rozsahu, jak žalobkyně uvádí – se stal, potřebné důkazy, najmě důkaz výslechem stran nebyly provedeny. Pro případ, že by bylo zjištěno, že žalovaná žalobkyni to, co tato tvrdí, nebo něco z toho slíbila, bylo by jednati i o tom (§§ 182, 432 c. ř. s.), jaké zařízení, s jakými peřinami a jaká svatební hostina byla slíbena, po případě se rozuměla, aby tak byl zjednán podklad pro ocenění hodnoty slíbeného plnění a pro případný posudek znalce o tom. Z uvedených důvodů bylo se po rozumu § 510 c. ř. s. usnésti, jak se stalo.

12. Mzda odevzdávaná rodičům

Odevzdávalo-li dítě rodičům, s nimiž žilo ve společné domácnosti, celou svoji mzdu, jsou částky, pokud by převyšovaly hodnotu toho, čeho se dítěti dostalo na výživě a zaopatření, darováním, nebylo-li nic jiného ujednáno.

NS ČSR Rv I 439/34, Vážný 14939, ASPI ID: JUD272245CZ

Z odůvodnění:

Dovolací soud souhlasí s názorem soudu odvolacího, že jde o poskytnutí příspěvků žalobcem na domácnost a výživu celé rodiny, s níž společně žil, a kde se mu dostalo se strany žalovaných výživy a celého zaopatření, a pokud by tyto příspěvky potřeby žalobcovy převyšovaly, o darování ve smyslu § 938 obč. zák., které se stalo mlčky (§ 863 prvý odst. obč. zák.) a bylo uskutečněno odváděním mzdy žalobcovy, tedy skutečným odevzdáním (§ 943 obč. zák.); ježto tu nešlo o nějaké plnění budoucí neb o pouhý darovací slib, formy notářského spisu třeba tu nebylo. Marně hledí dovolatel poukazem na § 150 obč. zák. dovoditi, že přebytek z jeho mzdy žalovaným rodičům po čas jeho nezletilosti odváděné měl býti proň uložen a ročně vyúčtován, a poukazem na § 244 obč. zák., že nesměl v době své nezletilosti bez spolupůsobení soudu a zvláštního opatrovníka (§ 271 obč. zák.) nic zciziti a tedy ani darovati, když zmíněné odvádění svých výdělků žalovaný později, když byl již zletilý, schválil míčky tím, že i potom své výdělky žalovaným odváděl, a na nich až do podání přítomné žaloby za vrácení poskytnutých jim peněz vůbec nikdy nežádal (srov. plen. rozh. Sb. n. s. č. 3480). Oba nižší soudy správně dovodily, že nejde tu o smlouvu schovací ani o smlouvu o zápůjčku, když nebyly prokázány skutečnosti základ smluv těch ve smyslu §§ 957 a 983 obč. zák. tvořící, a že nebylo zejména úmyslem stran, aby žalobcem žalovaným odevzdávaná mzda byla mu svého času aspoň z části v uschovaných penězích nebo jiných penězích téže hodnoty vrácena. Že by žalobce mzdu svoji po odečtení nákladů spojených s jeho výživou a stravováním dával rodičům do úschovy, pokud se týče později co zápůjčku, že doživotně smí v jejich domě bezplatně bydleti a že mu po smrti prvého žalovaného připadne polovina tohoto domu, zjištěno nebylo. Také nebylo zjištěno, že by žalovaní povinnost vrátiti žalovanou částku uznali. Ohledně výtky nesprávného právního posouzení ve směru bezdůvodného obohacení žalovaných právem stačí poukázati na důvody odvolacího soudu.

13. Vzdání se dědického práva

Vzdání se napadlého dědického práva ve prospěch určité osoby jest darováním. Stačí však, stalo-li se vůči pozůstalostnímu soudu, formy notářského spisu tu netřeba.

NS ČSR R I 904/26, Vážný 6487, ASPI ID: JUD13631CZ

Z odůvodnění:

Prohlášení ze dne 25. května 1924 nemůže přijíti v úvahu, poněvadž spadá ještě do doby před smrtí zůstavitelovou, dle §u 551 obč. zák. vyžaduje se však k tomu, by někdo platně již napřed se vzdal dědického práva, smlouva se zůstavitelem, jež potřebuje ku své platnosti formy notářského spisu neb soudního protokolu. Těch předpokladů zde však nebylo. Kdo však může se svými právy samostatně nakládati, tomu jest dle §u 805 obč. zák. volno, vzdáti se dědictví jemu napadlého. Toto vzdání se nemůže již býti odvoláno (§ 806 obč. zák.). K prohlášení o takovém vzdání se dědického práva není třeba zvláštní formy. V úmrtním zápise ze dne 13. listopadu 1924 jest v odstavci 13. poznámka, že děti podaly k soudu prohlášení o zřeknutí se dědických podílů po otci ve prospěch matky. Tomu může očividně jen tak býti rozuměno, že se tu poukazuje na prohlášení ze dne 25. května 1924 a nepřichází tedy rovněž v úvahu, při čemž mimochodem nutno podotknouti, že tento úmrtní zápis podepsala ze stěžovatelek jen Hana P-ová, nikoli též Marie Č-ová. Rozhodujícím jest tedy pouze prohlášení ze dne 1. září 1925, jež také obě stěžovatelky podepsaly a jež bylo pozůstalostnímu soudu dne 15. října 1925 předloženo a tudíž za tím účelem sepsáno. Rekursní soud, posuzuje toto prohlášení s hlediska §u 805 a 806 obč. zák., praví, že obě stěžovatelky váže, že pozůstalostní soud je má vzíti na vědomost a tudíž pozůstalost projednati jen s pozůstalou vdovou. V dovolacím rekursu se vytýká, že toto prohlášení, poněvadž se stalo ve prospěch určité osoby, nebylo posuzováno s hlediska §u 939 obč. zák. a ježto obsahuje pouze darovací slib, vyžaduje prý ku své platnosti formy notářského spisu. Ježto jí nemá, jest prý neplatné. Dovolací rekurs není odůvodněn. Dle §u 939 obč. zák. nepokládá se za dárce, kdo vzdává se očekávaného nebo skutečně napadlého práva, aniž je řádně, postoupil jinému. Z toho jest vyvozovati, že ve vzdání se takového práva, zejména napadlého již dědického práva ve prospěch jiného, lze spatřovati darování za předpokladů §u 938 obč. zák. Sama dovolací stížnost připouští, že se tak stalo v souhlase s pozůstalou vdovou, kteráž také vzhledem k tomuto prohlášení při projednávání pozůstalosti u soudního komisaře dne 29. července 1925 žádala, aby pozůstalost byla bez ohledu na dědické právo dětí projednána pouze s ní a jí odevzdána. Nejen věc, nýbrž i majetková práva (§ 291 obč. zák.) mohou býti předmětem darování a když i očekávaná práva, tož tím více práva již napadlá, tedy i dědická práva (Ehrenzweig, sv. II. díl I. s. 337, Krasnopolski, sv. III. s. 321). Vzdání se stalo bezúplatně a ve prospěch pozůstalé vdovy. Není však správným názor dovolací stížnosti, že pro nedostatek formy jest prohlášení o vzdání se dědictví ve prospěch pozůstalé vdovy neplatné. Jen k darování »bez skutečného odevzdání« jest potřeby formy notářského spisu (§ 943 obč. zák. a zákon ze dne 25. 7. 1871, č. 76 ř. z.). Zvláštní formě podléhají tedy jen takové případy, kde ke smlouvě o darování nepřistupuje zároveň jiný od ní rozdílný, jako odevzdání se vyznačující úkon, z něhož jest teprv opravdová vůle dárcova patrna, aby předmět darování ihned přešel v držení obdarovaného (jud. býv. nejv. soudu č. 142 Sg. II č. 650, Ehrenzweig v uvedeném díle s. 344). Kde však smlouva nevyžaduje ještě zvláštního splnění, kde ihned se uskutečňuje právní výsledek, ku kterémuž směřuje darování, není vázána formou notářského spisu a proto vzdání se napadlého dědictví může i bez této formy platně se státi (Krasnopolski v uvedeném díle na s. 324, Stubenrauch II. díl s. 134, rozhodnutí býv. nejv. soudu Sg. 11507.). V praksi také bez výjimky se přijímají jako platná prohlášení o vzdání se dědictví ve prospěch určité jiné osoby, aniž se vyžaduje k tomu formy notářského spisu. Ovšem prohlášení takové musí se státi vůči pozůstalostnímu soudu, jak tomu bylo také v tomto případě. Stěžovatelky nevhodně se odvolávají na rozhodnutí býv. nejv. soudu ve Sbírce N. F. XVIII. sv. č. 1763, neboť tam prohlášení o vzdání se dědictví stalo se soukromě, nikoli vůči pozůstalostnímu soudu, bylo proto pojímáno jako pouhý slib darování, jenž pak ovšem vyžaduje předepsané formy.

14. Soukromé prohlášení o vzdání se dědictví

Vzdání se dědictví, má-li býti účinné vůči pozůstalostnímu soudu, musí se státi vůči tomuto soudu; v takovém případě není potřebí k němu formy notářského aktu. Soukromé prohlášení o vzdání se dědictví jest slibem darovacím, k jehož účinnosti jest potřebí formy notářského aktu.

NS ČSR Rv I 226/40, Vážný 17713, ASPI ID: JUD212234CZ

Z odůvodnění:

Nejvyšší soud dovodil již v rozhodnutí č. 6487 a 9213 Sb. n. s., na něž se pro stručnost odkazuje a o něž opřel odvolací soud napadený rozsudek, že prohlášení o vzdání se (odmítnutí) dědictví, má-li míti právní důsledky pro pozůstalostní řízení, musí se stati vůči pozůstalostnímu soudu, v kterémžto případě není třeba pro ně formy notářského spisu, kdežto soukromé prohlášení o vzdání se dědictví, jež nutno pojímati jako pouhý slib darovací, že formy notářského spisu vyžaduje. Že šlo v souzeném případě o prohlášení mimosoudní, jež nebylo zřízeno ve formě notářského spisu, zjistily oba nižší soudy a toto zjištění dovolatel ani nenapadá. Pokud pak v dovolání uvádí, že notářského spisu nebylo třeba proto, že jako spoluvlastník a správce manželčina jmění byl v jeho držbě, takže nešlo o darování bez skutečného odevzdání, nutno k tomu uvésti jednak, že jde o novotu v dovolacím řízení nepřípustnou, jednak, že předmětem darování nebyly hmotné věci patřící Anně K. – neboť pozůstalost po ní nebyla Anně B. ještě odevzdána (§ 797 obč. zák.) – nýbrž dědické právo Anně B. napadlé.

15. Postoupení pohledávky

Při postupu pohledávek z právního důvodu darování lze shledati darování se skutečným odevzdáním v tom, že se stalo odevzdání postupní listiny nebo jiné listiny podle § 427 obč. zák. postupníku za vyrozumění dlužníka o postupu.

NS ČSR Rv I 542/30, Vážný 10749, ASPI ID: JUD269663CZ

Z odůvodnění:

Pochybené jsou právní vývody dovolání o otázce, zda postup 25 000 Kč ze dne 13. července 1926 jest platný i bez formy notářského spisu. Je sice pravda, že zákon ze dne 25. července 1871 č. 76 ř. zák. při výpočtu právních jednání mezi manžely vyžadujících k platnosti formy notářského spisu, nejmenuje postup. Právě proto však jest nutno, jak vyloženo již v četných rozhodnutích nejvyššího soudu (srv. rozh. č. 6592, 7650 Sb. n. s.), posuzovati otázku, zda postup pohledávky mezi manžely vyžaduje formy notářského spisu, podle základního právního jednání, jež bylo právním důvodem postupu. Šlo-li by v souzeném případě, jak dovolání tvrdí, o »úplatné jednání«, o placení dluhu, bylo by v postupu zahrnuto též uznání dluhu a vyžadovalo by podle § 1 písm. b) řeč. zákona ku platnosti zřízení notářského spisu. Avšak podle zjištění nižších soudů nešlo o placení dluhu, o dání na místo placení, nýbrž šlo o to, poskytnouti Heleně K-ové zaopatření pro případ jejího vdovství. Správně uznaly nižší soudy, že z ustanovení § 91 obč. zák. nelze usuzovati na povinnost manžela, by manželce právním jednáním mezi živými poskytl aneb zabezpečil vdovské zaopatření. Učinil-li tak přece, nešlo o plnění povinnosti, nýbrž šlo o darování podle § 938 obč. zák. Darovací smlouvy však vyžadují ke své platnosti taktéž zřízení notářského spisu, staly-li se bez skutečného odevzdání. Při postupu pohledávek z právního důvodu darování lze podle dávno ustáleného rozhodování (srv. rozh. č. 9793 a judikát č. 142 býv. vid. nejv. soudu č. 650 Sb. Gl. Ung. n. ř.) ovšem shledati darování se skutečným odevzdáním v tom, že se stalo odevzdání postupní listiny nebo jiné listiny podle § 427 obč. zák. postupníku za vyrozumění dlužníka o postupu. Ale že se v souzeném případě odevzdání takových listin postupníku vůbec stalo, nebylo rozsudky nižších soudů zjištěno, a nemá ani jinak v přednesu stran skutkového základu. Jde tedy skutečně o darování postupem pohledávky bez skutečného odevzdání. Darování to vyžadovalo k platnosti zřízení notářského spisu a není platné, an zřízen nebyl. Tím plně vyvrácena i dovolatelova námitka nedostatku aktivního oprávnění ke sporu.

16. Slib při rozvázání milostného poměru

Slíbil-li snoubenec snoubence při nebo po rozvázání milostného poměru něco k jejímu zaopatření, není to darováním, aniž to spadá pod ustanovení § 45 obč. zák.

NS ČSR Rv II 666/27, Vážný 8272, ASPI ID: JUD265024CZ

Z odůvodnění:

Souhlasiti jest s názorem odvolacího soudu, že se žalobkyně nedomáhá náhrady škody, nýbrž že opírá žalobu o slib žalovaného, že vyplatí žalobkyni 20–40 000 Kč pro případ jejího sňatku s jiným mužem, než s ním. Je tedy správným též úsudek odvolacího soudu, že by se žalobní nárok mohl promlčeti teprve ve 30 letech a že námitka promlčení je bezdůvodná. Nelze však prozatím soudu odvolacímu přisvědčiti v tom, že tu jde o smlouvu darovací, k jejíž platnosti by bylo třeba zachovati formu notářského spisu, neboť tento úsudek jest předčasným. Při posuzování otázky, zda jde v souzeném případě o smlouvu darovací, nutno mimo jiné přihlédnouti i k tomu, zda jde o převzetí závazku k plnění bezúplatnému, zda se převzetí závazku stalo v úmyslu darovacím. Poskytuje-li někdo něco jako náhradu škody, není to darováním, i kdyby poskytující nebyl ani povinen škodu nahraditi, neboť jeho úmysl nesměřuje k tomu, by učinil dar, nýbrž k tomu, by, třebas jen z důvodu slušnosti, napravil způsobenou škodu. Rovněž není darováním, co snoubenec slíbí své snoubence při nebo po rozvázání milostného poměru k jejímu zaopatření. Předmětem závazku v takovém případě není ani to, co bylo ujednáno pro případ ustoupení od slibu zásnubního, nýbrž poskytnutí odbytného na úhradu nároků ze zrušeného milostného poměru a jeho následků. Nejde tedy ani tu o převzetí závazku bezúplatného. Slib takový není ani darováním ani jednáním ve smyslu § 45 obč. zák., právně bezúčinným. O darování nemůže tu býti řeči, poněvadž nejde o výron pouhé dobročinnosti (Ehrenzweig 1926 s. 363, 364, rozhodnutí bývalého nejvyššího soudu ve Vídni Slg. I 118, V 2090, XI 4079, XVI 6415, rozh. rak. nejv. soudu z roku 1925 svazek VII 308). To, co právě uvedeno, jsou vůdčími zásadami pro posuzování tohoto sporu. Jimi je také naznačen směr, ve kterém měla býti sporná látka probrána (§ 182 c. ř. s.). Trestním rozsudkem okresního soudu ze dne 23. února 1927 bylo zjištěno, že obžalovaný Emil L. na podzim (správně o vánocích) 1920 se soukromou účastnicí, nynější žalobkyní, souložil a ji kapavkou nakazil. Naproti tomu má krajský soud v tomto civilním sporu za to, že nebylo positivně dokázáno, že žalovaný byl lueticky nakažen. Otázkou, zda žalobkyně byla kapavkou nakažena, po případě kým, se tento soud nezabýval a nezabýval se jí ani soud odvolací, maje patrně důsledkem svého odchylného názoru za to, že otázka ta je pro posouzení věci lhostejná. Než tomu není tak, neboť zjištění ve směru právě naznačeném jsou důležitá pro posouzení pohnutky, z jaké tvrzený slib byl učiněn, a úmyslu, v jakém se tak stalo. Leč, i kdyby se nedalo přesně zjistiti, že to byl žalovaný, jenž žalobkyni nakazil, nelze přehlédnouti, že žalovaný podle svého vlastního přednesu již v roce 1922, ačkoli prý se necítil zavázán k náhradě škody z důvodu nakažení, přece zaplatil v kanceláři Dra L-a pro žalobkyni, tehdy ještě nezletilou, 6 000 Kč k úplnému vyrovnání všech snad vzniklých nebo později vzešlých následků domnělé nákazy. Že zaplacení této náhrady nebylo darováním, o tom nemůže býti z důvodů shora uvedených pochybnosti. Nižší soudy důsledkem právního stanoviska, jež ve věci zaujaly, nezjistily vůbec, jaký slib žalovaný při aneb po zrušení milostného poměru žalobkyni učinil, a proč se tak stalo. Je tedy předčasným úsudek soudu odvolacího, že se žalovaný zavázal k vyplacení 20−40 000 Kč nikoli z toho důvodu, že uznával svou zákonnou povinnost k odškodnění žalobkyně za to, že jí svým zaviněním způsobil pohlavní nákazu, nýbrž jedině proto, by se slibu manželskému, který dal žalobkyni teprve, až již byla nakažena, vyhnul a by se jí zbavil. Míní-li soud odvolací dále, že k výpovědi svědkyně Hermíny R-ové, která potvrdila, že myslí, že žalovaný slíbil žalobkyni 20–40 000 Kč nejen za to, že si ji nevezme, nýbrž i proto, že je nemocná, nelze přihlížeti, ana žalobkyně nic takového nepřednesla, nebude zajisté nevhodno upozorniti na to, že soud jest oprávněn rozhodovati na základě veškerých výsledků ústního jednání a při něm provedených důkazů a že ve příčině výsledků řízení průvodního záleží jen na tom, by obsahem svým zapadaly do rámce skutkových přednesů stran. Že pak výpověď svědkyně R-ové nevybočuje z rámce skutkového přednesu strany žalující, o tom není pochybnosti (vysvětlivky min. sprav. k § 414, Neumann k §§ 414−416 c. ř. s.). Podle skutkového děje mohou zajisté vysvětlení o tom, z jakého podnětu a v jakém úmyslu byl tvrzený slib učiněn, podati v prvé řadě strany, a bude tedy účelno, aby, setrvá-li žalovaná strana při námitce, že jde o nezávazný slib darovací, po případném doplnění skutkového přednesu stran (§ 182 c. ř. s.) ve směru právě naznačeném, byl proveden i důkaz výslechem stran.

17. Dobrovolná náhrada způsobené škody

Nejde o darovací slib, slíbeno-li ženě plnění, jímž slibující chtěl se shostiti svých povinností plynoucích z §u 1328 obč. zák.

NS ČSR Rv I 261/26, Vážný 5897, ASPI ID: JUD12960CZ

Z odůvodnění:

Již v žalobě bylo tvrzeno, že žalobkyně byla u žalovaného služkou, že žalovaný, zneuživ postavení svého jako zaměstnavatele, jednak hrozbami, jednak sliby k mimomanželské souloži ji přiměl a že, když následkem těchto styků otěhotněla a, sdělivši to žalovanému, na něm žádala, by ji hmotně zabezpečil, žalovaný na tuto žádost jí slíbil mimo jiné, což zde nepřichází v úvahu, že jí koupí nábytek, dá jí 5 000 Kč, jež by přinesla svému manželi jako věno, a že jí koupí dětský kočárek s peřinovou výbavou, za který žalobkyně ochotna jest přijmouti 500 Kč. Podle tohoto obsahu žaloby nešlo by o akt pouhé liberality (§ 938 a násl. obč. zák.), jak mylně za to mají nižší soudové, nýbrž o úkon, jímž žalovaný shostiti se chtěl svých povinností plynoucích z §u 1328 obč. zák. Ale dobrovolná náhrada způsobené škody není darováním a slušelo proto zjistiti, zda jest pravdou, co žalobkyně ve směru tom přednesla a zejména, zda ji žalovaný k mimomanželské souloži přiměl hrozbami a zneužitím poměru odvislosti, pokud se týče připustiti a provésti důkazy žalobkyní o tom nabídnuté a příslušné protidůkazy žalovaného. Jest proto opodstatněna výtka dovolání nejen, že věc nesprávně byla posouzena po stránce právní, nýbrž i, že následkem toho řízení zůstalo kusým.

18. Plnění za ochotu stát se družkou

Nejde o smlouvu úplatnou, dá-li si žena něco slíbiti jen za to, že bude žíti s druhým smluvníkem (manželem) jako družka.

NS ČSR Rv I 587/35, Vážný 15736, ASPI ID: JUD266844CZ

Z odůvodnění:

Nešlo o pouhý nezávazný slib žalovaného, nýbrž o smlouvu mezi oběma stranami ujednanou. Podle názoru nižších soudů jde o smlouvu úplatnou. S tímto názorem nelze souhlasiti. Žalobkyně byla ochotna státi se družkou života žalovaného, poskytne-li jí a jejím dvěma synům ve svém domku právo bydlení a dá právo to knihovně zajistiti. Kladla mu proto poskytnutí práva bydlení za podmínku, chce-li, aby na jeho návrh přistoupila a žila s ním jako družka života. Její ochotu státi se družkou žalovaného a její žití se žalovaným nelze však pokládati za úplatu za poskytnutí práva bydlení. Neboť jako manželka nemá proti manželovi nároku na odměnu za to, že se stane neb stala jeho manželkou, že s ním žije v manželském společenství a že mu vede domácnost, tak nemá takového nároku ani družka života. Kdyby měla nárok na nějakou odměnu, pak by již nebyla družkou života, nýbrž byla by jeho hospodyní neb služkou. Že by žalobkyně měla pouze takové postavení, sama přímo vylučuje, ježto tvrdí, že podle ujednání se žalovaným žila s ním společně; že žádala za právo bytu jako odměnu za vedení domácnosti a že jí to žalovaný za to slíbil, ani sama netvrdila. Žalobkyně neměla proto na propůjčení práva bezplatného bydlení žádného nároku, nejde proto o smlouvu úplatnou, nýbrž o smlouvu darovací ve smyslu § 938 obč. zák., poskytl-li jí žalovaný právo bydlení, aby se rozhodla s ním žíti jako jeho družka života. Z pouhé ústní darovací smlouvy sjednané bez skutečného odevzdání nevzniká však pro příjemce daru žalobní právo (§ 943 obč. zák.) a bylo by k platnosti této smlouvy zapotřebí notářského spisu. Takový spis by ovšem nebyl nutný, kdyby dovolatel byl žalobkyni již odevzdal byt, v němž má podle darovací smlouvy vyhrazeno právo bydlení. Neboť doslov § 943 obč. zák. „skutečné odevzdání“ má na rozdíl od pouhého darovacího slibu význam okamžitého provedení právního výsledku smluvního (Sb. n. s. č. 9448). Tím však, že žalobkyně bydlila společně se žalovaným v jeho domku, jí žalovaný ještě neodevzdal do užívání byt smlouvou vyhrazený, a žalobkyně ani sama netvrdila, že jí žalovaný byt smlouvou vyhrazený odevzdal a sám bydlil u ní. K poskytnutí práva bytu bylo proto zapotřebí notářského spisu, a ježto ten sepsán nebyl a také ujednaný byt žalovaný žalobkyni neodevzdal, není žalobní nárok již z toho důvodu oprávněn.

19. Smlouva o výživném

Úmluva, jíž se někdo zavázal živiti jiného za peníze na vkladních knížkách, jež mu za tím účelem byly postoupeny, jest smlouvou o výživném. Odepřel-li zavázaný plniti tuto smlouvu a oprávněná s tím souhlasila, došlo k zrušení této smlouvy a oprávněná se může domáhati vrácení peněz (po srážce částky za poskytnuté již výživné) z důvodu § 1435 obč. zák.

Zavázaný se nemůže brániti námitkou, že byl bezelstným příjemcem peněz a že je již nemá proto, že jimi zaplatil své dluhy.

NS ČSR Rv I 2337/36, Vážný 15773, ASPI ID: JUD266878CZ

Z odůvodnění:

Z přednesu žalobkyně plyne, že si sama není dobře vědoma, o jakou smlouvu jde. To však nevadí, neboť nezaleží na tom, s kterého právního hlediska žalobce žalobní nárok posuzuje, nýbrž jest jeho povinností toliko tvrditi a po případě dokázati určitý skutkový děj, a je pak na soudě, by zjištěný skutkový děj samostatně posuzoval s hlediska na něj se hodících právních předpisů. A tu žalobkyně přednesla a nižší soudy zjistily, že žalobkyně odevzdala v dubnu 1933 žalovanému peníze v částce 12 860 Kč, uložené na vkladních knížkách jemu odevzdaných, aby ji za to stravoval až do její smrti. Nejde o darování pod podmínkou, neboť nešlo o bezúplatný převod (§ 938 obč. zák.), když tu byl závazek obdarovaného. Nešlo ani o smíšenou darovací smlouvu, jak míní soud odvolací, ježto nebyly stranami předneseny skutečnosti, jež by nasvědčovaly tomu, že by plnění žalobkyně přesahovalo hodnotu plnění, jež na se vzal žalovaný (§ 942 obč. zák.). Jest proto pohlížeti na smlouvu mezi stranami uzavřenou jako smlouvu úplatnou, podle níž se žalovaný zavázal živiti žalobkyni až do její smrti za peníze uložené na vkladních knížkách mu odevzdaných. Jde tu o t. řeč. zakoupení výživy, tedy o smlouvu o výživném (Unterhaltsvertrag). Tím, že žalovaný odepřel žalobkyni poskytovat i u sebe ujednanou výživu, a tím, že žalobkyně se s tím spokojila, došlo souhlasnou vůlí stran k zrušení smlouvy a odpadl právní důvod, z něhož žalobkyně odevzdala žalovanému uvedené vkladní knížky po případě peníze na nich uložené, jež si žalobce vybral a pro sebe použil, a je proto žalobkyně podle § 1435 obč. zák. oprávněna domáhati se na něm vrácení těchto peněz, ovšem po srážce částky připadající k dobru žalovaného jako náhrady za stravu žalobkyni poskytovanou za dobu, dokud byla v jeho výživě. To, že žalovaný v dovolání jednostranně projevil ochotu žalobkyni dále živiti, jest bezvýznamné. Nepochybily proto nižší soudy, když vyhověly částečně žalobě. Názor dovolatelův, že jako bezelstný příjemce peněz uložených na vkladních knížkách, odevzdaných mu žalobkyni, nemohl býti uznán povinným k jejich zaplacení, neobstojí, třebas zaplatil jimi své dluhy, takže jich již nemá, a stačí v tomto směru dovolatele odkázati na právní vývody uvedené v rozhodnutí č. 7881 Sb. n. s.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Judikatura k rekodifikaci - Darování, koupě a směna.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.