Jedna duše

Petra Ženatová

Vše může být pravda, když tomu uvěříš.

Co nejcennějšího nám v životě bylo dáno?

Láska a víra.

Lásku si v srdci vytváříme,

kdežto víra je od počátku uložena v naší duši.

Otázkou je, proč jsme byli takto stvořeni?

Víra v nás probouzí touhu se skrz ni spojit.

To, po čem ve skutečnosti toužíme,

je propojit naše duše.

Jenže ty se nespojují vírou, ale láskou!

Copyright:

Autorka: Petra Ženatová

Ilustrace: Petra Ženatová

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

2016

1. elektronické vydání

ISBN:

978-80-7512-559-0 (ePub)

978-80-7512-560-6 (mobipocket)

978-80-7512-561-3 (pdf)

Poděkování

Na tomto místě bych ráda poděkovala lidem, kteří se na vydání knihy podíleli. Jmenovitě Lucce Přecechtělové a Soni Navrátilové za pomoc s obsahovou a textovou korekturou. Speciální díky patří také mému manželovi, který se významně podílel na vydání knihy a po celou dobu mě podporoval.

Světlo, tma a pouliční lampa

Vesmír byl ten večer klidný. V jeho nekonečnosti zářily miliony sluncí a vítaly na světě novou noc. Planety byly zahaleny závojem tmy, nikdo se je neodvažoval rozsvítit. Prostor si volně plynul a přemýšlel nad otázkami běžným bytostem skrytým.

Na malý moment se však více rozkmital a zatoužil odkrýt to tajemno a ukázat všem podstatu. Nechat ji zazářit jako kometu. Nebo možná na chvíli roztříštit prostor a vybarvit ho tmavými odstíny fluoreskující duhy. Prostě udělat něco, čím by na sebe dostatečně upozornil, aby poté mohl všem právě žijícím bytostem sdělit tajemství života, smrti a lásky.

Sotva na to pomyslel, uvědomil si, jak je to malicherné a dětinské. Každý na to přeci musí přijít sám, i kdyby to mělo trvat věčnost.

„A že jim to trvá,“ znělo vesmírem. „Taková jednoduchá věc a oni na ni nemohou přijít,“ šeptaly hvězdy jedna přes druhou předlouze krátkou vesmírnou chvíli. Vypadalo to, že to břemeno tajemství začalo je tížit a rády by předběhly čas. Jenže nakonec se vesmírný prostor vyplnil jinou značně důležitou myšlenkou: „Času je ještě dost. Není proč spěchat.“

Celý vesmír se tedy tímto krokem zase zcela uklidnil a pokračoval ve svém rozmýšlení, avšak tentokráte rozumnější cestou, kterou chápe jen on sám. Až na jednu hvězdu. Až na jednu z jednoho souhvězdí. Lidé to souhvězdí nazývají Orion. Čirou náhodou se totiž ve chvíli, kdy vesmír přemýšlel tím zvláštním kritickým směrem, podívala na Zemi. Tou dobou naskytl se jí pohled na severní její polokouli. Zrakem spočinula na kontinentu lidmi nazývaném Evropa. Těžko říci, co způsobilo její počínání. Těžko říci. Mohla toho zahlédnout v tu chvíli tolik, nebo mohla být soustředěna jen na jednu věc. Každopádně začala svítit duhově. Měnila barvy jako polární záře. Svítila světle žlutými paprsky, které se v mžiku ve zlaté proměnily, pak přecházely velmi rychle přes oranžovou k červené, náhle záblesky modré z ní sálaly a pak se v zelené světlo zbarvily. Jako by se v její celistvosti odrážela duha a přitom hvězda jemně blikala.

Všiml si jí někdo? Tak všiml?!

I kdyby ne, bylo v jejím počínání skryté tiché poselství o životě, o smrti a o lásce. Stačilo jen v tu chvíli zpozornět a udržet nabytou pozornost pro porozumění. Mít otevřené srdce a duši a tiše naslouchat.

Slyšel ho někdo? Tak slyšel?!

I kdyby ne, nic by se nestalo. Vesmír byl klidný a trpělivý a času je přeci stále dost. To jsou jeho vlastní slova a vesmír se nikdy nemýlí, nikdy nechybí. Vše, co udělá, udělá správně.

Jenže co když žije někde někdo, kdo už prostě čekat nemůže? Někdo, jehož tělo, duše i srdce volají a prosí celý vesmír o pomoc. Přeje si být už konečně úplný a šťastný, umět přijímat a dávat lásku z celého svého srdce. Co když mu nezbývá už nic jiného, než své zoufalství z neúplnosti proměnit v slzy, myšlenky přetvořit v prosby a slova ve smutné písně. Kráčí parkem sám, koukaje na hvězdy. Hledá a prosí tak dlouho, dokud neprojde celý park a je mu jedno, že má promočené boty od rosy, zmrzlý nos a jeho teplý dech se mění v mlžný opar, vždy když otevře ústa a posté zašeptá do ticha, část písně, jež mu zní v hlavě.

Takový člověk vidí krásu v listech stromů zlatě osvícených pouliční lampou. Vidí v nich malíře, kterého nikdy nikdo nedokáže napodobit. Vidí soulad mezi osvětlenými cestami na horizontu a hvězdným nebem. Vnímá spojení přírody, vesmíru a člověka a miluje jej nade vše. Pro něj je to nejkomplexnější spojení, které si dokáže uvědomit. Naplňuje ho to zvláštním nadpřirozeným pocitem, který sám o sobě není až tak důležitý. Mnohem důležitější je, že jej tento pocit naplňuje. Hvězdy jsou pro něj tím nejcennějším zlatem, o které nikdy nehodlá přijít. Stromy se stávají jeho ochránci. Cítí se v bezpečí, zakryt závojem noci, již nemusí schovávat své pocity. Znovu otevře své srdce, jako když byl dítě a nechá svou lásku volně létat. Miluje čistotu a klid této noci a děkuje za to, že je právě teď právě tady.

Tu noc vznikla lidská myšlenka, jež se teprve měla narodit a vyrůst. Myšlenka čistá a komplexní. Vesmírem pulsující a kolující od pradávna. Někteří ji dokonce dokázali či dokážou vnímat a přenést do písní, do básní, do citátů či přetvořit v obraz. Poprvé však byla opravdu lapena do lidských dlaní a mohla se tedy zrodit jako lidská. Ano, jako lidská myšlenka.

Nový začátek

Ticho zimního podvečera vyplňovalo prostor. Neskutečné se zdálo být možné. Význam lidstva jasný. Čerstvý vzduch proudil z otevřeného okna do místnosti a vyháněl vůni novoty. Je těžké začít. Vše je krásné a přitom zmatené. Záchytný bod nachází se složitě. Přesto plno věcí zůstává stejných a ukazuje směr. Lolita přemýšlí, co jí zbylo? Co je stejné? Nemá však čistou mysl. Je ještě z těch všech změn rozrušená.

Dalo by se říci, že celý život byla vedena právě k tomuto dni, k novému začátku, který pro ni mnoho znamenal. Přicházelo k ní jedno z těch složitých období života, kdy člověk balancuje na hraně svého osudu. Lolita o tom ovšem neměla ani tušení. Viděla před sebou jen další kopec a zablácenou cestu s trny. Šance, že spadne, byla tedy vysoká. Dle všech indicií a zkušeností nabytých z předchozích životních zkoušek však bylo zřejmé, že je připravena. Její život totiž nebyl nikterak jednoduchý, ostatně tak jak tomu bývá u každého člověka. Do cesty jí kladl nejrůznější překážky, které ji měly upozornit na důležitost vnitřního rozvoje. Pouhé naučení se je zdolávat stává se významnou výhrou, kterou Lolita v průběhu posledních let získala.

Ovšem nastal čas jít dál a život moc dobře ví, že k pokroku je zapotřebí emocí, nejen těch pozitivních, ale i negativních. Zahnat plytkost a stereotyp kormidlující život směrem ke stagnaci. Posunout se o kousek na své cestě, ať už v pláči, smíchu, vášni, křiku či zoufalství. Tímto procesem je člověku umožněno najít sám sebe a uzřít tak v sobě nekonečný zdroj lásky, jenž je tolik potřebný pro plnohodnotný život. A takový jest život každého z nás. Základ, na který se velmi lehce zapomíná, je stejný. Odlišnost odráží se v detailech, jež jsou broušeny do dokonalé krystalové podoby. Jenže bez země, bez slunce, ani bez větru a deště nikdy by ten krystal neexistoval.

Ovšemže Lolitin život měl své jedinečnosti a v nich skrytá kouzla. Především zvláštní na něm byla jedna podivuhodná věc. Kdybyste si prošli její dětství, dospívání a dospělost až do dnešního dne, zjistili byste, že sama Lolita nikdy neměla možnost volby. Zdálo se, že vždy za ni rozhodovali jiní. Ukázali jí cíl, kterého je třeba dosáhnout a ona s důvěrou se v něm vzhlédla a hledala cestu, jak k němu nejrychleji dojít. Přičemž vydlážděným cestám, které byly zdlouhavé a kde lidé po nich chodící zbytečně proces zpomalovali, se vyhýbala. Obvykle si to namířila dle svých možností nejpřímější cestou k cíli, jelikož jeho dosažení pro ni znamenalo uznání, ať už osobní nebo i obecné. Naučila se tedy vytvářet cestičky mezi trním. Často divila se, jak vyčerpává ji její neutichající úsilí jít dál a stát se tím, kým byla určena se stát. Unavená pak prosila večer hvězdy o pomoc, když si myslela, že bloudí. Nerada cokoliv vzdávala, vidina cíle vedla ji dál. Občas přišla na rozcestí. Nevolila, šla tam, kam musela, aby vydlážděné cestě se vyhnula. Nebylo třeba rozhodnutí. Věděla, že to nejdůležitější, čemu musí být věrná, je pokrok. Pomalý neustálý pokrok. Kráčela se vztyčenou hlavou. Nevadilo jí, že jí ostatní nerozumí. Byl to její úděl. A tak tomu bylo stále.

Projela jí únava. Kdyby měla křeslo, sedla by si na něj a odpočívala by. Jenže křeslo neměla. Ani židli. Jen ze stropu visící žárovku a studenou zem s právě položeným světlým kobercem. Procházela se po něm bosky a užívala si měkkost jeho dotyků. Místnost byla jinak prázdná. Nebylo co obdivovat ani co objevovat. Odešla do kuchyně a podívala se z okna. Nevšímala si ničeho, jen tmavomodrého nebe. Ostatní domy v ulici, cesty a lidé po nich chodící ji nezajímali. Pouliční osvětlení ji rušilo. Toužila jít ven a najít tmavý kout a v něm se schovat před světem. Splynout s nocí a nechat se unášet zpěvem hvězd do skrytých vesmírných koutů. Po chvíli rozjímání se otočila a přešla zpět do místnosti, která se měla stát jejím královstvím. Představila si, jak bude pokoj krásný, až sem nastěhuje knihovnu, postel, křeslo a psací stůl. Uvědomila si, kolik práce ji ještě čeká a znovu pocítila značnou únavu. Chtěla si sednout. Nebylo kam. Napadlo ji, že si lehne na koberec. Udělala to. Pomalu pokládala jeden obratel za druhým na kobercem změkčenou zem. Nakonec položila i hlavu a její dlouhé hnědé vlasy ležely ledabyle na koberci. Nohy nechala pokrčené. Roztáhla ruce a pak je zase spojila. Dotýkala se kolenou. Přitáhla si je k tělu a jemně se kolíbala ze strany na stranu. Uklidňovalo ji to. Cítila, jak koberec voní novotou. Posmutněla. Upřela své zelené oči na strop a přemýšlela, jaké by to bylo, kdyby na něj nakreslila veliké kulaté žluté slunce.

Nutno podotknout, že Lolita přemýšlela často. Tak často, že i ostatní si toho všimli a začali ji označovat za přemýšlivého člověka. Pokud se jí nějaká myšlenka dostala do hlavy, tak dlouho ji posílala z jednoho konce na druhý, dokud pro ni nenašla domov. Sotva si ji zařadila, začala s ní pracovat. Potřebovala-li rozvinout, rozvinula ji. Pokud potřebovala vyřešit, tak dlouho si nad ní lámala hlavu, až našla jádro jejího problému. I kdyby to řešení mělo znamenat, že ji musí nechat být.

Zavřela oči, jež byly i přese všechen ten smutek tak hluboké, že se v nich lehce ztrácelo, když nedávali jste pozor. Chtěla na vše zapomenout. Přestat přemýšlet a nechat se unášet do říše snů. Nepřipustit si, že právě teď prohrála. Přišla o muže, kterého velmi milovala. Čerstvost těch ran však způsobila, že se nechala unést. Vzpomínala, slzy jedna za druhou stékaly jí po tváři a kapaly na koberec.

***************

Před necelými pěti lety seděli spolu na hrázi rybníka a krmili labutě. Kdybyste se k němu vydali dnes, nenašli byste ho. Je prázdný, bez vody, bez života. Zmizel, zarostl trávou, jež právě teď byla pokryta bílým mrazem. Labutě, které u něj kdysi nalezly svůj domov, se usídlily u klidného splavu o několik desítek kilometrů jižněji a už se nikdy nehodlají vrátit. Milenci své jarní schůzky přesunuli a procházejí se raději po klikatých lesních cestách či okolních polních cestičkách. V létě rybáři chodívají chytat ryby jinam. Jenže tenkrát to byl ten nejkrásnější rybník pod sluncem. Voda v něm byla čirá a rákosí jemně zpívalo. Labutě na něm od rána do večera tančily a kačeny dováděly. V létě bývalo nebe čistě modré a slunce pálilo. Okolní les a voda ochlazovaly vzduch a navozovaly pocit souznění.

Seděli v trávě na jeho okraji a nechali se unášet tím kouzelně voňavým letním dnem. Přitom hladili jeden druhého a vzájemnými dotyky se utvrzovali o tělesném souznění, jež bývá touhou vyjádřeno. Dlouhými hladovými pohledy plnými zájmu se dívali jeden druhému do očí, či ležíce v nedávno pokosené trávě pozorovali lehkost letního nebe. Některé chvíle využili k povídání si o krásných či děsivých věcech. Vyjadřovali své postřehy, své názory a otevírali se tomu druhému. Často začínali na jednoduchých příkladech a postupně přecházeli přes ty složitější až ke komplikovaným, kde se zastavili a nechali je být, či snovým způsobem je ukončili. Mapovali svůj vnitřní svět. Díky vzájemné důvěře nebáli se ukázat, jací ve skutečnosti jsou. To vše, protože toužili, aby jejich vnitřní světy byly navždy spojeny. Navždy. Tak, aby se to pouto nedalo již nikdy přetrhnout. Odměnou jim byl pocit nekonečnosti, který umí navodit jen láska vycházející ze srdce.

Byl to den vzácnější než jakýkoliv poklad. Ubíhal rychle, jelikož byl naplněn upřímným zájmem a zároveň ubíhal pomalu, protože milenci si vzájemně odhalovali svá tajemství. Všechny ty zázraky lásky v obyčejnosti byly ukryty. Sluneční svit postupně slábnul, stíny stromů se prodlužovaly. Milovali tyto chvíle, kdy vůně sílily a kontrasty se probouzely z odpoledního spánku. Pojídali pečivo, které si koupili k večeři. Nebyli však příliš hladoví a tak zbytkem nakrmili labutě, jež ze zvědavosti připlavaly. Pak vstali a pomalu se procházeli okolo rybníka. Povzneseni kouzlem, které spojovalo tyto okamžiky, stále více otevírali svá srdce. Rušili dohody. Nebáli se. Byli k sobě upřímní. Všude kolem, kam se člověk podíval, byla láska, i na nebi, jež tou dobou bylo nachové. Podařilo se jí sblížit je natolik, že mohla léčit všechny jejich bolesti, které se za ta léta nakupily, aby duše se mohla osvobodit a probudit se a začít zpívat. Když slunce zašlo za obzor, zastavili se na okraji rybníka v místě, kde světlušky se z přicházející noci radují. Přišla tmavomodrá tma a oni se dlouze políbili v ladném souznění.

***************

Otevřela oči, byla zpět v prázdném pokoji. „Co se stalo? Kde se stala chyba? Jestli je láska všemocná, tak proč je nedokázala zcela vyléčit?!“ napadlo Lolitu. Ta myšlenka ji pohltila. Začala si s ní nejprve hrát a pak hledat odpovědi. „Ne, pouhá láska nestačí,“ řekla nahlas první, co ji napadlo. Po těch slovech bylo jí ještě více smutno. Ne, nesmí takto přemýšlet. Někde hluboko tušila, že odpověď bude mnohem složitější.

Nebyl to však zrovna vhodný den na takové úvahy. Zařadila si myšlenku a uchovala si ji na místě, kam se často vrací. Doufala, že až se jí bude příště zabývat, dostaví se odpověď. Byla trpělivá. Věděla, že musí čekat. Nemůže dostat všechno hned. Vše má svůj čas a potřebuje mít dostatečný prostor pro realizaci. Jinak se nikdy nic nevyřeší. Znovu se zamyslela, jak by asi vypadalo slunce na stropě. Při té představě se sama pro sebe usmála. Slunce. Ano, zajímá ji slunce. Světlo. Vše tedy bude zase v pořádku.

Změny a směny

Přestěhovala se do řadového domu, jenž byl před mnoha lety postaven v dnes krásné a noblesní Šeříkové ulici. Přestože byl už téměř sto let starý, působil velmi příjemným a udržovaným dojmem. Již na první pohled bylo zřejmé, že za poslední roky prošel rozsáhlou rekonstrukcí. Tmavě hnědý dřevěný plot jistě byl nedávno natřen, oranžová omítka měla stále sytou veselou barvu, původní dřevěná okna byla vyměněná za plastová. Lolita z toho všeho usuzovala, že dům je ve velmi dobrých rukou.

Manželé, jimž patřil, se o něj dokázali vhodně postarat. Odměnou jim byl příjemný domov pro jejich rodinu. Jenže vše se pro ně nedávno změnilo, děti od nich odešly žít si své vlastní životy. Přesně tak, jak tomu bývá a jak je přirozené. Horní patro oněmělo. Majitelé se rozhodli jej oživit a také si přivydělat jeho pronajímáním. Nájemníky však vybírali přespříliš pečlivě, sítem jejich pravidel a požadavků prošel jen málokdo.

***************

Inzerát o pronájmu druhého patra rodinného domu se dostal i k Lolitě, která v té době intenzivně hledala nové místo pro svůj život. Zařadila ho mezi zajímavé a domluvila si prohlídku na pátek odpoledne. Ten den měla naplánované navštívit i jiné dva domy. Vzala si volno z práce, aby vše v klidu stihla. Slunce vyhánělo ji z postele a dodávalo energii k životu. Leden ten den nechal zimu spát. Lolitina budoucnost byla důležitější.

Realitní agent, jehož tvář by si dnes již Lolita ani nedokázala vybavit, zdvořile otevřel branku a nechal Lolitu vstoupit na chodníček vedoucí ke vchodovým dveřím domu v Šeříkové ulici. Když pomalu kráčela po seskládaných kostkách zámkové dlažby, nemohla si Lolita nevšimnout pečlivě udržované předzahrádky, která v tu roční dobu byla uložená k zimnímu spánku s růžemi přikrytými chvojím. Na chvíli se zastavila, aby si mohla představit, jak to tu bude vypadat na jaře. Jenže to už ji muž v černém dlouhém kabátu předběhl a rychle a dynamicky zazvonil na dveře.

Poprvé když vešla do domu, ucítila v chodbě zatuchlou psí vůni. V tu chvíli se chtěla otočit a odejít. Jenže předchozí dvě prohlídky dopadly hluboce pod očekávání. První, právě ta, na kterou Lolita nejvíce sázela, ji zklamala v mnohém. Nejdříve byla nadšená, místnosti byly zařízeny moderním nábytkem, efektní kuchyň, dokonalá koupelna. Jenže okna pokoje, který byl zrovna volný, směřovala k hlavnímu tahu silnice. Její uši zbystřily a uslyšela hluk projíždějících aut. Posmutněla. Moc dobře věděla, že by tu nemohla v klidu spát, časem hluk ochromil by její smysly. Druhou prohlídku podnikla jen tak ze zvědavosti, aby měla s čím porovnávat. Naděje do ní nevkládala a také udělala dobře. Ukázali jí omšelý podkrovní malý pokoj. V zimě možná příjemně útulný, ale v létě jistě vyhřátý jako sauna. Navíc se dozvěděla, že o kuchyňku a koupelnu by se musela dělit s dalšími čtyřmi lidmi. To nebylo nic pro ni. Poučena a zároveň zklamána z předchozích prohlídek, se rozhodla navzdory své počáteční nevůli dát tomuto domu šanci a vykročila dovnitř.

Ocitla se v chodbě, kde jí podal ruku pan domácí. Nejprve jí vysvětlili, že ty jediné dveře v chodbě jsou vlastně vchodem do spodního patra, aby si jich více nemusela všímat. Důležitější byly schody vedoucí do patra. Vydali se tedy po nich. Když vystoupala na poslední schod, objevily se před ní dveře. Pomalu je otevírala a prostor určený pro bydlení se postupně začal rýsovat. Vešla dovnitř, už v tu chvíli věděla, že se jí tu bude líbit. Jako by se ocitla v jiném prostoru. Byt byl prostoupen světlem a čistotou. Se zájmem prohlížela oba pokoje, obývák s kuchyňským koutem a koupelnu.

Překvapilo ji, že pokoje byly zcela nezařízené. Bez záclon, bez lustrů, ani koberec nebyl na zemi položen. Jen nově vymalované stěny, umytá okna a studené podlahy. Byla si zcela jistá, že místnosti byly nafocené i s vybavením. Následně se zaměřila na velikost. Přišlo jí, že pokoje jsou téměř stejně velké. Po chvilkovém nakukování se rozhodla do pokojů vstoupit a prozkoumat je detailně. Oba měly okna do zahrady, přesto jeden z nich – ten vpravo – jí přišel útulnější a milejší. Nedokázala si však vysvětlit, proč ji více upoutal. Kdyby si mohla vybrat pokoj, zvolila by tento. Už teď v něm Lolita viděla svou knihovnu, křeslo, postel a psací stůl. Zatím ještě nevěděla, že se stala jedním z prvních zájemců, kteří prošli sítem ticha, klidu, vůně, slušnosti a poctivosti. Mohla by tedy volit.

Prohlédla si záchod a koupelnu. Byly oddělené, přesto oba stejně obkládané, s protiskluzovými dlaždicemi na podlaze. Barevně líbivé do stříbrošeda. „Tyrkysové, fuchsiové či fialové doplňky by ihned koupelnu doladily a rozveselily,“ napadlo Lolitu.

Následně se zajímala o obývák s kuchyňským koutem. Velmi se jí zalíbilo celkové řešení těchto dvou propojených místností. Kuchyňka byla malá, ale praktická a zdálo se, že i moderně zařízená. Obývák byl prostorný. Vešla dovnitř místnosti, aby si mohla detailněji prohlédnout kuchyni. Sama byla udivena, když zjistila, že je vybavena přesně tak, jak potřebuje. Jemně prstem přejela po bílých lesklých dveřích a pak se na krátký okamžik rukou opřela o šedou pracovní desku. Pousmála se, když si uvědomila, že má spoustu červených hrníčků, talířků a dalších doplňků, které by se zde vyjímaly. Jak tam tak stála u kuchyňského pultu, rozhlédla se do prostoru. Chvíli si prohlížela šedivou sedačku. Nebyla nějak zvlášť pěkná. Zajímalo ji ovšem, zda bude aspoň pohodlná. Poté její oči sklouzly na televizní stolek, jenž zel prázdnotou. Televizi nepotřebuje, její absence Lolitě tedy vůbec nevadila. Napadlo ji, že se na ten stolek bude hodit čakrový svícen, který nedávno vytvořila. Zaradovala se. Hledala místo na květiny. Našla ho hned pod oknem, vedle balkónových dveří. Ach ano, balkón. Šla se podívat. Byl malý a do ulice. Přesto byla nadšená. Rozhodla se okamžitě, ale majitelům dala vědět až další den. Do týdne podepsala nájemní smlouvu a od následujícího měsíce se mohla nastěhovat. Domácí byli vstřícní a dovolili jí navštěvovat byt i dříve za účelem zařizování. Lolita s nadšením souhlasila. Tiše se těšila, že přechod tím bude plynulý, ne skokový. Osud jí však nevybral zrovna vhodné období. V práci se kupily povinnosti. Jedna na druhou se lepila. Přecházely přes sebe a pak zase se rozcházely do koutů, ve kterých se špatně hledaly odpovědi. Pracovala přesčasy, a přesto často musela dokončovat některé úkoly doma.

Přesun do nového tedy probíhal postupně, ale přitom velmi pomalu tím nekonečně vyčerpávajícím stylem. Každý den po práci kousek po kousku, sotva si chvíli odpočnula, začala balit své věci. Narovnala si několik krabic vedle sebe. Systematicky do nich skládala vše, co bylo její. Na křehké dávala pozor, několikrát je obalila papírem. Nespěchala, pečlivě vše třídila. Nezáleželo jí na zbytečnostech. Při stěhování vyhodila mnohé, co by jiní schovávali. Uložili by do krabice. Krabici by vložili do kouta. Kout by zakryli závěsem. Závěs by nechali zšednout. Nakonec prach by zakryl všechny stopy a oni by se už nikdy více s věcmi nesetkali. Jen pro ten pocit, že nevyhodili něco, co by mohlo být někdy v budoucnu důležité. Nepochopili, že důležitá je jedině přítomnost. To, co se děje právě teď. Pokud se člověk nedokáže odpoutat od minulosti, nemůže k němu přijít budoucnost. Přítomnost se pak zasekne a neustále se opakuje ve víře, že jednou se stane zázrak a člověk pochopí, co je důležité.

Lolita si tím procesem prošla. Dříve lpěla na všech věcech, které od někoho dostala. Byla pro ni vzácná každá maličkost. Žádnou nechtěla vyhodit. Tolik si vážila každého dárku, každé věci, kterou jí někdo dal, kterou si zasloužila, kterou vytvořila. Jenže pak prohlédla tu lest. Nechtěla zůstat uvězněná na začátku. Chtěla pokračovat dál. Prohlubovat svoji jsoucnost a ne stát se opatrovníkem věcí, které mají význam jen v tu chvíli, kdy jsou živé – tedy v přítomnosti. Rozhodla se, že bude naslouchat sama sobě, aby mohla postoupit na další úroveň. Stalo se tedy, že změnila zcela úhel pohledu. Přesto stále viděla vzácnosti v mnohém. Zájem, upřímný úsměv či názor pro ni byl pokladem. Přítomným pokladem, který nemusela schovávat, ani o něj pečovat. Jen a pouze ho přijmout.

***************

I dnešní studené lednové odpoledne byla pohroužena do stěhovacího procesu. Pociťovala smutek z toho, jak rozkládá jednotlivé kousky, které předtím tak dlouho dávala dohromady. Jiná možnost však nebyla. Podobně jako když se vám po dlouhé době podaří složit mnoha-dílkové puzzle. Konečně vidíte ten obraz celý, jenže zjistíte, že jej musíte zpět rozložit. Není totiž zcela vaše. Dělíte se o něj s někým, koho již vídat nemůžete. S tím rozdílem, že o některé dílky přijdete, nejsou totiž vaše, a jiné jsou zase společné a vy musíte rozhodnout, komu ve skutečnosti patří. Nemohla tedy ani mít v úmyslu znovu všechny ty rozložené dílky spojit. To nelze. Může znovu dát dohromady jen některé, ty které zůstanou spojeny na vždy. Postupně vyklidila i svoji skříň, aby mohla šaty uložit do nového bytu. Jednalo se o ten nejlehčí a nejrychlejší stěhovací úkon. Nebylo totiž nad čím přemýšlet. Prostě jen všechno své oblečení uložila do cestovního kufru, odvezla je a porovnala do skříně ve svém nově se rýsujícím pokoji, či pověsila do skříně v chodbě. S knihami taktéž nebyl problém. Bylo přesně určeno, které jsou její a které jí nikdy nepatřily a patřit nebudou. Přesto se s některými těžce loučila a slíbila si, že při nejbližší příležitosti zajde do knihkupectví a chybějící doplní. Na jejich stěhování musela použít čtyři krabice, limitní byla v tomto případě tíha, ne velikost. Když v knihovně nezbyla už ani jedna její kniha, rozhlédla se po pokoji. Tolik vzpomínek, vybavilo se jí. Především pak ty krásné. Popadla ji nostalgie. Na chvíli zaváhala, zda bylo nutné Ondru opustit. Napadlo ji, že ne.

Sklopila oči a pohlédla do poslední krabice s právě narovnanými knihami. Na vrchu byla trojice knih, které přečetla nedávno. Hledala v nich návod, jak pokračovat v životě tak, aby byl prostoupen každodenním štěstím. V tom si vzpomněla, jak už kdysi dávno se vydala na svou cestu životem. Šla tam, kde na ni osud čekal. Díky těm knihám se ujistila, že udělala správně, že život ji vede pomalu, ale jistě do světa poznání. Půjde dál, i když to znamená opustit člověka, kterého miluje. Uvědomila si, že strnulá láska bez smíchu je pro ni jen žalem. Bude pokračovat ve svém životě, kráčet po své cestě. Jistě, nebude to lehké. Musí se totiž dokázat oprostit od všeho neúčinného, opustit ty trosky hradu a najít sebe sama. Ty tři knihy, které pomohly jí pochopit roviny lidského života a jejich význam, vrátila zpět do knihovny mezi ty Ondrovy. Ani nedoufala, že její gesto jednou pochopí, že si je přečte a uvědomí si, že svůj život jen a jen ve svých vlastních rukou svírá. Fakt, že mu proklouzává mezi prsty, je tedy jen a jen jeho volbou. Jen v hloubi srdce cítila, že je na čase je předat dál, jejich autor je pro tento účel stvořil. Lolita je nepotřebovala mít u sebe, odpradávna totiž zlato v nich ukryté nosila ve svém srdci, jen na to zapomněla.

Samota bez pěny

Do okna proudila jemná záře lampy. Lolita stála u něho a pozorovala z nebe padající lehký sníh. Cítila neuvěřitelnou touhu odejít ven a nechat na sebe všechny ty studené zázraky z ledu padat. Při té představě se mírně pousmála. Jenže náhle její touha místo toho, aby se uskutečnila, byla ostře zablokována. Úsměv zmizel. Byl přetvořen ve vnitřní výsměch a radost z prostých zážitků stala se obětí strachu. Lolitě nezbylo tedy nic než tiše pozorovat, jak vločky něžně dopadají na stromy a zakrývají jejich holé větve. Když se nabažila toho pohledu, zadívala se na bílou silnici a na sněhem zapadaný chodník. Zajímalo ji, zda v tuhle kouzelnou noční dobu někdo tam venku bloudí a hledá. Nikoho neviděla. Nebyl tedy nikdo, jehož touhy mluvily by hlasitěji než rozum. Škoda. Jako by ten, kdo nechá se unést kouzlem okamžiku, poslechne hlas hledající duše a umožní prostoupit své srdce jednoduchou radostí z momentu, měl by být potrestán.

Náhle změnil se tok jejích myšlenek. Lolita vzpomněla si, jak se jí jednou někdo svěřil, že se rád v noci prochází a dívá se do rozsvícených oken. Ona měla zhasnuto, přesto ji zasáhl pocit, jako by ji právě teď někdo pozoroval. Rychle se zpoza okna vytratila, odešla z kuchyně do svého pokojíku, kde strávila první noc v tomto bytě.

Realita pro ni byla tvrdá. Žila sama. Skončila vztah, který nikam nevedl. Když přišla do svého nového domova, bylo jí líto, že je opuštěný. Poté si ovšem vzpomněla, že přítomnost Ondry by nikterak nepozvedla komunikační hladinu. Mlčel. Už několik roků si o ničem nepovídali. Nebylo o čem. Jejich vztah byl založen na setrvačnosti. Žádná výměna mezi nimi neprobíhala. On byl svým způsobem spokojený, jak často sám tvrdil, ale ona tou stagnací a uměle vytvářenou domácí pohodou trpěla. Žila s ním jen proto, že jí bylo líto ho opustit. Jejich vztah pro ni tolik znamenal. Nechtěla to vzdát. Nikdy nic nevzdávala. Osud jí poslal Ondru z nějakého důvodu a ona bezmezně věřila, že vztah s ním je významný, že má hlubší smysl. Proto byla trpělivá a dopřávala Ondrovi čas. Moře času. Doufala, že se i Ondra jednou ze svého prvního snu probudí a znovu v jeho očích uvidí touhu po životě, vášeň, smysl, cíl, že energie z něho bude zářit a vyrovnanost ho bude zdobit a ona pro něj bude zase ta, kterou dokáže kdykoliv rozesmát.

Často tedy létala ve snech své fantazie a doufala v zázrak. Přitom si byla zcela jasně vědoma toho, že Ondrovi tato tichá pohodlná domácnost, bez výčitek a nároků, svým způsobem vyhovuje. Takové vztahy znali přeci všichni. Ať už je na vlastní kůži v rodinném kruhu zažili, nebo z vyprávění či filmů o nich slyšeli. Společnost si na ně zvykla a brala je za běžné a normální. Tvrdila, že vznikají z kombinace přesycenosti a vysokých nároků na pracovní a osobní život. Výsledkem jest vyčerpání a stagnace. Mnohým lidem tedy na této zoufalé situaci nepřišlo nic divného. Jenže Lolita patřila do menšiny, která si byla vědoma, že stagnace člověka ubíjí. A nejen to, ona to i cítila. Každý den pozorovala, jak Ondra pomalu umírá zaživa. Nedokázala tomuto faktu už dál čelit, natož se mu podívat do očí. Kdykoliv to udělala, viděla, jak jeho plamen pomalu uhasíná. Přesto Ondra by to nikdy nepřiznal, tvářil se spokojený. Lolita důsledkem toho všeho cítila, jak sama pomalu zevnitř umírá. Ne, to nechtěla. Nikdy nechtěla. Znala ten svět v sobě ukrytý a nehodlala o něj přijít. Byla rozhodnutá, udělat cokoliv, aby jej ochránila, i když to znamenalo opustit člověka, kterého miluje. Její vnitřní svět potřeboval rozvoj, jenže ten se v přítomnosti Ondry konat nemohl. Nakonec se dostala do tak destruktivního stavu, že jednou přišla domů a zcela na rovinu mu sdělila, že se odstěhuje. Našla si tento nový byt a odešla.

Chvíli trvalo, než si osvojila nový způsob života. Byla však velmi zvykavý člověk. Nedělalo jí problém měnit prostředí. Naopak změny vítala. Kamkoliv přišla, vzala s sebou svou magickou auru a rozprostřela ji do prostoru kolem sebe. Měla možnost se pak všude cítit jako doma. Kouzla, která Lolita vytvářela, nebyla pomíjivá, naopak přetrvávala a sílila každým dnem. Lolita je doplňovala a dolaďovala tak dlouho, dokud nebyla zcela spokojena. Nakonec její pokoj vyzařoval přesně takovou energii, kterou zamýšlela, a jeho nádech byl romanticko-magický. Její fantazie neměla meze. Dokázala stvořit cokoliv, co považovala za důležité.

Samotná samota Lolitě nevadila. Vždy toužila mít klid a prostor okolo sebe, aby mohla poznávat skryté věci. Lolita se totiž sama se sebou nikdy nenudila, ani ze své podstaty vlastně nemohla. Nepotřebovala nikoho pro svou zábavu. Její kreativita ji neustále zaměstnávala. Stačil jí papír, tužka, pastelky, jindy nůžky, jehla, nit a korálky a měla o zábavu postaráno. Když byla někdy unavená a neměla energii tvořit, odpočívala. I to pro ni byla činnost. Dívala se do hlubin svého srdce a hledala odpovědi na otázky, na které jí nedokázala odpovědět ani jedna mozková buňka. Všechny předtím prohledala. Přičemž vždycky tvořila a kouzlila jen ve chvílích, kdy byla sama. Proto měla samotu ráda a také proto, že věděla, že za pár hodin či dní skončí. Jenže to už neplatilo a samota ji začínala trápit.

Trvalá samota tedy pro ni nebyla to pravé. Potřebovala totiž zároveň i společnost, která by vnesla podněty, roztočila energii a udržovala ji při zemi. Dávat a přijímat. Absence lásky pro ni byla nebezpečnou pastí. Navíc toužila si s někým povídat o postřehnutých motýlích mávnutích. Jenže málokdo si jich všímal. Mezi lidmi, jež denně potkávala, nikoho takového nenalezla. Nezbývalo, než ztlumit své pocity na nezbytné minimum a nechat čas plnit svou roli. Přesto byli lidé, kteří ji drželi nad vodou, aniž o tom ona sama věděla a aniž o tom ti lidé věděli.

Už od rána slunce svítilo a vybízelo k sladkému životu. Zasněžené stromy třpytily se tak dlouho, dokud sněhové vločky na nich uvízlé se pod tíhou tepla neproměnily v kapky, jež díky gravitaci padaly ztěžka k zemi. Lolita si však nedokázala vychutnat sladkost tohoto únorového dne. Potřebovala přijímat, jen přijímat. Měla pocit, že nemůže nic a nikomu dnes dát. Byla prázdná. Vyčerpaná. Jak doplnit si zásoby? Jak přijít na to, k čemu je život? To tajemství v ní bylo ukryto a ona jej měla vykřičet do světa. Jenže ještě nebyla připravena. Po obědě se konečně rozhodla jít ven. Pokochat se čerstvým sněhem, dokud ještě je. Přestože venku nebyla veliká zima, pořádně se oblékla. Pro případ, že by foukal studený vítr. Byla opatrná. Dávala si pozor. Nechtěla nastydnout. V nitru věděla, jak je výjimečná a že musí sama sebe opatrovat. Její křehkost byla nesmírně důležitá. Denně chodila po hranách, musela udržet si veškerou svoji rovnováhu, aby nespadla.

Ostré slunce odráželo se od bílé, až oči bolely, studený vítr zalézal do špatně chráněných míst. Lolita se musela přemlouvat ke každému kroku od domu. Upravila si šálu, nasadila si čepici a sluneční brýle. Připadala si jako filmová hvězda, která se skrývá před fanoušky. Přitom ona snaha o utajení na sebe jen upoutává pozornost. Lolitě to bylo jedno. Nakonec bylo jí i jedno, kudy jde. Ani si neuvědomila, že na křižovatce zahnula doleva a kráčela tedy přímo k rozlehlému parku. Mohutné stromy v něm spaly, hnědé obrysy větví se jen tak ledabyle pohybovaly s větrem ve vzduchu. Jedinou důležitost viděly v přečkání zimy a doufaly, že až přijde jaro, budou mít dostatek energie na to, aby zas a znovu obnovily svou krásu do všech palet života.

Zimní absence barev je někdy nadmíru vyčerpávající. Dnes však mezi obvyklou šedou, bílou a odstíny hnědé přibyla blankytně modrá. Naděje dneška a všech zítřků, jež nás čekají. Lolita pocítila její důležitost, podívala se nad sebe a nechala se unášet jejími odstíny. Slunce svítilo jí do zad a nahřívalo ztuhlou páteř. Uvolnila se. Kráčela dál a s podivem zjistila, že jí začíná být venku příjemně. Uvědomila si, jak slunce mile hřeje a dodává jí energii. V duchu mu děkovala. Po chvíli přestala jí vadit i chladnost větru, dokonce jeho společnost vítala. Sníh pomalu pod slunečními paprsky tál a už zdaleka nebyl tak bílý, jako když včera v noci čerstvě napadl. Škoda. Nejkrásnější na sněhu je jeho čistota a měsíční třpyt.

Konečně mohla začít pátrat v mysli, zda v ní nenajde důležitou zprávu. Narazila na myšlenku, kterou si tam před několika dny uložila. Časem, jenž ji opečovával, však změnila podobu. Sílu lásky poznal snad každý. Tak proč, když je tak neuvěřitelně silná, proč, nedokázala spojit naše duše?

Otázka byla mířena zcela cíleně a trefně. Přesně slovo po slovu následovalo v pořadí, jak mělo. Žádné nesmysly, žádné odbočky. Jen přímost.

Odměna se dostavila okamžitě, až to bylo neuvěřitelné: Láska plnila svůj úkol správně. Otevírala postupně všechny dveře. Tím, že rušila dohody a kolébala strach. Přesně k tomu byla stvořena. Jenže bez pomoci je nedokázala otevřít všechny. Duše mohou být propojeny, jen pokud jsou přítomny. Láska dokáže znovu nalézt ztracené duše. Může je probudit. Může jim říct, co mají dělat, ale činy nakonec náleží samotné duši. To rozhodnutí je na ní. Pokud duše není spojena se srdcem, láska nedokáže propojit duše dvou lidí.

„Ach ano,“ vyklouzlo z úst Lolitě a přitom si rty zakrývala prsty. Konečně jí to došlo. Nedokázali propojit své duše. Nedokázali. Začali se bát. Láska ustoupila do pozadí. Srdce uzavřela. Uvědomila si, že už tenkrát měla podivný pocit. Vzpomněla si, že proti tomu pocitu bojovala. Neuměla to. Nevěděla, jak na to. Jen vyčítala sama sobě, že není dokonalou a soudila se. Topila se.

Náhle vybavil se jí sen, který se jí kdysi zdál. Tenkrát mohli být s Ondrou tak dva roky spolu. Spali vedle sebe v podkrovním pokoji na tvrdé posteli, ze které ráno bolívala záda. Přesto byli rádi, že mohou ležet vedle sebe. Vzduch byl suchý. Nutil v noci pít. Ponořila se do té vzpomínky: Byl hluboký večer. Ticho. Nebyl nikdo, kdo by jej narušil. Tma, jen venkovní osvětlení ji prozařovalo. Lolita se vzbudila, tak jako každý večer a měla vyschlá ústa. Otevřela ospalé oči, chtěla se napít, když v tom se neuvěřitelně lekla. Vedle postele u jejích nohou stála vysoká postava zahalená v černém hábitu. Tvář neviděla, jen siluetu. Strnula, snad ani nedýchala, na žízeň zcela zapomněla. Po chvíli se z počátečního šoku vzpamatovala. Ucítila podivný pocit strachu, bezmoci a smutku, který k ní proudil a začal ji celou pohlcovat. Nechápala, kde se tak náhle v jejím nitru vzal. Ta podivná svírající energie, které Lolita nerozuměla, k ní proudila z osoby s černým hábitem a usazovala se v jejím srdci. Lásku měnila na bolest, mír na boj. Když si to uvědomila, srdce se jí divoce rozbušilo, jak dostala strach, a okamžitě se celé naplnilo smutkem hlubokým, jako by právě o někoho velmi důležitého navždy přišla. Hrklo v ní. Vzbudila se. Okamžitě se podívala na okraj postele. Nikdo tam nebyl. Oddychla si. Poté se s úzkostí v srdci podívala na Ondru, zda leží vedle ní. Byl tam. Vzala ho za jeho teplou ruku a přitiskla se k němu. Doufala, že jí jeho přítomnost pomůže se s onou noční můrou vypořádat. Ten podivný pocit ztráty v ní však stále přetrvával. Mnoho dalších dní se v noci bála otevírat oči, když žízeň přerušila její křehký spánek. Mnohokrát se ujišťovala, že ten sen nic neznamenal a že se jistě opakovat už nikdy nebude, až na tu noční můru zapomněla. Nicméně ten pocit, že něco je špatně, v nitru zůstal.

„Už tenkrát jsem prohrála,“ uvažovala Lolita nahlas. Měla pravdu. Místo toho, aby opravdu spojili své duše, začali se přespříliš propojovat a slaďovat. Přáli si dělat všechny věci stejně. Každý den museli být spolu. Vstávat spolu, snídat spolu, obědvat, trávit odpoledne a večeřet spolu. Toužili uvažovat stejně. Každý den se dívat společně na film, hrát společně hry, chodit společně na koncerty či na procházky do přírody. Společně jezdili na výlety a trávili dovolenou.

Mínili, že jakákoliv odchylka byla by znak jejich nedokonalosti. Proto si odlišnosti zakázali. S kamarády mohli se vídat jen a jen společně. Uvedli sami sebe do omezující prázdnoty. Tenkrát si to však ani jeden z nich neuvědomoval, přišlo jim to svým způsobem zábavné. Chtěli být stejní. Sladit své chutě, oblékat se k sobě, používat stejná slova, doplňovat druhého věty. Jako by byli jeden. Jenže takto se duše nespojují a spojovat nikdy nebudou! Přesto byli přesvědčeni, že se jedná o pilíře, na kterých se dá postavit honosný chrám. Poslouchali rozum, to ten jim tyto nesmysly našeptával. Měli si však uvědomit, že rozum spojovat duše neumí a nikdy umět nebude. Jeho úloha je jiná. Tolik se mýlili. Tou přespřílišnou péčí o krystal každý den v sobě ubíjeli svou podstatu a rozmanitost. Z duhové palety barev začaly se některé vytrácet. Probouzeli se démoni, jejichž úkolem je oslabovat proces rozumového propojování. Tím se stalo to, že milenci začali jeden na druhém hledat chyby, napadat se za nepodstatné věci a zraňovat se navzájem. Bylo stále těžší a těžší udržovat čistý vztah. Výsledkem bylo zničení mnoha důležitých mostů. Démoni sílili a společné věci začaly se stávat prokletím. Lolita a Ondra však vytrvávali a stále se řídili rozumem. Mysleli si, že tímto procesem se posunou dál. Budou odměněni. Již brzy se jejich duše navždy spojí. Jenže se spletli. Byli zaslepeni mládím a nevědomostí. Tímto procesem se nikdy duše nespojí. Jedná se jen o poslední záchvěv záchrany upadajícího vztahu, který je ve skutečnosti jen pouhým prodlouženým trápením. Jen láska má tu moc spojovat duše. Volné duše, které se našly.

Lolita byla tak zaskočena těmi pravdu odhalujícími myšlenkami, jež ovšem zatím vnímala jako by pod závojem mlhy, že si musela na chvíli sednout. Zrovna procházela okolo dětského hřiště zejícího prázdnotou. Kdo by si chtěl hrát na hřišti, když v parku je mnohem snazší nasbírat sníh. Otevřela malá dvířka a vstoupila do opuštěného dětského království. Rukavicí očistila dřevěné prkno jedné z houpaček a sedla si. Nohy měla srandovně nízko, ale Lolitě to nevadilo. Mírně se houpala, což jí pomohlo se uklidnit a lépe vstřebat informace, které k ní dnes jen tak přišly.

Cítila se volněji a příjemněji, až do chvíle, kdy ji napadlo, že možná jejich duše neměly být prostě spojeny. Okamžitě odehnala tu myšlenku pryč. Vstala z houpačky a raději z dětského hřiště odešla, jako by jí to mělo pomoci se od myšlenky oprostit. Přesto věděla, že je správná a že se jednoho dne vrátí.

Prozření

Křeslo už nějaký ten týden stálo na svém místě. Stejně tak psací stůl, postel a knihovna, to vše v dubovém dekoru. Když jste se tedy podívali na místnost jako na celek, zdála se harmonická. Přesto chyběly detaily, které by navodily pocity skutečného domova. Lolita je zatím nechala uložené v krabicích a vlastně si ani nebyla jistá, zda někdy v budoucnu získá odvahu a postupně je vysvobodí z tísně minulosti a přiřadí jim zase důležitost v přítomnosti. Některé dny si byla zcela jistá, že je vyhodí a půjde si koupit nový rám na fotky, modernější vázu, neohořelý svícen. Jiné dny vyprávěly opak. Chtěly, aby si Lolita vše nechala, přeci tyto dary byly jí dány z určitého důvodu. Vlastně zřejmě byly už stvořeny pro ni a ona je nesmí vyhodit ani schovávat. Zaslouží si žít s ní každý den. Musí je mít ráda takové, jaké jsou, i s těmi smutnými vzpomínkami, které nikdy nechtěla.

Knihy takový problém neznamenaly. Lolita v nich totiž nehledala své vlastní vzpomínky, ale příběh, který vyprávěly, či slova, která ji zaujala, nebo pasáže, jež jí utkvěly v hlavě. Právě vybalovala poslední krabici s knihami a zjišťovala, že jich je nádherně mnoho. Velmi pečlivě uložila sbírky básní od Sebastiana Morrise. Pohladila je a pak vzala do ruky další knihy a vyrovnala je na spodnější polici. Zanedlouho měly všechny své místo. Prázdnou krabici složila a odnesla do chodby. Když se vrátila zpět do pokoje, dlouze se rozhlížela. Veliká, prostorná knihovna připevněná k levé stěně, vedle ní zrcadlo v bohatě vyřezávaném dřevěném rámu od dědečka a květiny. Bílá cípatá záclona na okně bránila v přímém výhledu. „Možná bych si měla pořídit závěsy, lehké jemné závěsy,“ uvažovala tiše. Vedle okna zahlédla psací stůl a velkou skříň na oblečení, podél pravé stěny nedbale ustlanou postel a hned napravo od dveří své oblíbené křeslo a stolek. Pohlédla na zcela bílý strop, na kterém byl přidělán jen jednoduchý lustr z matného bílého skla. Zadívala se na něj a nechala se unášet vzpomínkou, která se náhle z mysli vynořila.

***************

Právě jej vybírala v supermarketu. Procházela oddělení s osvětlením a byla už zoufalá, protože zatím nenašla nic, co by se podobalo jejím představám a zároveň splňovalo její požadavky. Náhle jej uviděla. Zalíbil se jí na první pohled, tvarem i barvou jí připomínal lampu, kterou si přivezla z bývalého bytu. Nerozmýšlela se dlouho. V podstatě ihned jej vložila do nákupního košíku.

Ten den ovšem měla mnohem delší seznam, upozorňující co vše jí chybí. Ačkoliv nerada sama nakupovala a velká nákupní centra, rozléhající se těsně za městem jí přišla příliš přeplněná hledajícími lidmi, tenkrát se spokojeně pousmála a s lehkostí namířila košík k malířským potřebám. Když si to asi po hodině s košíkem plným již zaplacených potřebných věcí a drobných věciček mířila k východu, upoutala veškerou její pozornost jedna výloha. Zastavila se jako očarovaná těsně před ní. Chvíli zdálo by se, že si jen tupě (přitom však se smutkem a veškerou láskou v očích) prohlíží plakát a vedle něj naskládaný komínek z nových knih od Sebastiana Morrise - Hledání osudu. Lolita stále dokola v duchu četla motto ke knize napsané na reklamním plakátu: „Ať už jsi sám, či spojený, stále hledáš. Hledání jest našim osudem.“

Lolita byla hluboce zasažena. Jednak si uvědomila, že ve shonu všech věcí přestala se věnovat svým zájmům. Vyčítala si, že přehlédla pro ni tak důležitou věc, jako je vydání nové sbírky básní od jejího oblíbeného autora. Ani si nevšimla, že stala se otrokem svého vlastního života, když vidina spokojeného bydlení získala status prvořadého cíle. Všechny své ostatní zájmy odsunula do kouta a hodlala se k nim vrátit, až přijde vhodná chvíle.

Druhý zásah přišel o něco později, o to však silněji. Lolita totiž právě nedávno uvažovala o hledání a jeho významu. Říkala si, jak je překvapivé, kolik lidí hledá, dalo by se říci, že téměř všichni. Také si uvědomila, že ten, kdo nehledá, je strnulý, unuděný životem, bez energie a chuti pokračovat v předávání a spojování. Takový člověk se mění v cosi vzdáleného a velmi těžko zachytitelného. Ztrácí se z dohledu a jeho význam stává se nicotným. Na základě této úvahy došla k závěru, že to je ten důvod, proč se lidé aspoň upínají k jakémukoliv způsobu hledání. Potřebují se cítit naplnění, cítit pokrok. Proto stále vymýšlí a nakupují nové věci, hledají to pravé a ideální. Pokrok.

Ať se snažila, jak chtěla, nedokázala pochopit, jak je možné, že další knihu Sebastian napsal na toto téma. Nevěřícně kroutila hlavou a do očí se jí draly nenápadné slzy. Srdce prožívalo obojí, radost ze spojení a smutek z odloučení. Právě teď potřebovala někoho vzít za ruku a silně stisknout.

Do svých úvah Lolita sice nedokázala zahrnout všechny lidské strategie pro hledání, přesto podařilo se jí pochopit podstatu. Je jasné, že patřila mezi hledající lidi. V této oblasti prošla si značným vývojem. Začala jako ostatní hledat svou pravou lásku, spřízněnou duši. Zklamaná z intrik, nesouladu a zbytečné složitosti, přešla na hledání sama sebe. Přitom však byla ubíjena vztahem, který nedokázal naplnit její touhy. Navíc musela své hledání tajit před člověkem, kterého milovala. To nikdy nechtěla. Stalo se tedy, že Lolita byla zbrzděná a musela si kompenzovat ten fakt nesmyslnými rádoby pokrokovými změnami, které však nevedly k jejímu vnitřnímu rozvoji, ale pouze k vnějšímu. Po čase zjistila, že hledat mezi lidmi nemá význam, vše podstatné musí nejprve najít v sobě. Pak ten svět v sobě ukrytý je třeba pochopit, uzdravit, pokud je třeba, pečovat o něj a rozvinout jej. Naučila se klást sama sobě otázky a čekat, až odpověď přijde sama. Věděla, že pokud je se svým vnitřním světem spojena, odpověď se dostaví. Ano, vždycky přijde.

***************

Spokojeně se posadila do křesla.  Ze svého pečlivého průzkumu usoudila, že vše je přesně tak, jak si vymyslela. Hledala pozitiva ve svém smutném období. Tiše si libovala nad tím, že si celé horní patro, tedy i společné prostory, mohla zařídit přesně tak, jak chtěla a nemusela se omezovat spolubydlícím. Nevýhody pomalu odsouvala do kouta. Přesto fakt, že tu neměla nikoho, s kým by mohla promluvit, neumlčela. Začala se jemně pohupovat a pocítila chuť si s někým vypít čaj a popovídat si. I kdyby jen na malou chvíli, jistě by to potěšilo její sevřené srdce. Jenže nikdo jiný v horním patře nebydlel a s manželským párem zezdola se Lolita nebavila. Nebyl důvod. Oni sami přáli si nebýt rušeni. Neměla tedy šanci se o nich více dozvědět. Občas zahlédla pana domácího, jak odklízí sníh před domem. Nebo potkala jeho ženu v nedalekém obchodě, kam chodívala kupovat večeři. Vždy ji slušně pozdravila, ale dál si jí nevšímala. Paní v šedém kabátě jí letmo odpověděla, jako by potkala starou známou, se kterou si ovšem nemá co říct. Žádný úsměv, žádný zájem.

Je tu sama. Jen ona. Ona a její vnitřní svět a Lolita se musí s tímto faktem smířit. Tehdy si ještě myslila, že sama si takto zvolila. Nechtěla přeci pokračovat ve vztahu. Opustila Ondru a přišla tak o mnohé společné přátele. Bylo ovšem potřeba, aby si uvědomila, že se nejednalo o její volbu.

Zašla do kuchyňského koutu a dala aspoň pro sebe vařit vodu do rychlovarné konvice. Z jedné poličky vytáhla červený hrnek se srdíčky. Otevřela šuplík a vybrala si zelený čaj. Byla ráda, že si kuchyňku mohla celou sama vybavit. Měla v ní vše potřebné. Pár kusů nádobí, hrníčky, sklenky, příbory a červené utěrky, které nedávno dokoupila. V lednici byly pečlivě porovnány všechny oblíbené kousky jídla a skříň byla plná dalších tolik potřebných surovin pro snadné a rychlé vaření. Neměla však chuť k jídlu. Nerada jedla sama. Zalila si čaj. Šla si sednout na pohovku a tiše doufala, že tím ji ten osamělý pocit přejde.

Na konferenčním stolku byl umístěn místo televize čakrový svícen, přesně tak, jak si to vysnila. Byl dlouhý asi jeden metr a měl sedm krátkých ramen pro umístění svíček, přičemž jeho tělo bylo tvořeno kovem. Vzpomínala, jak tenkrát Ondru musela přemluvit, aby si ten svícen koupili. Byl podzim a Lolita už od léta hledala vhodný kovový svícen hodící se do bytu, Ondra o tom neměl ani tušení. Ten den, kdy ho našla, se celá rozzářila, svoje nadšení musela však před Ondrou skrývat. Věděla, že by ji nepochopil. Považoval by totiž její chování za hloupé. Zvolila strategii ubírající nadšení, přesto díky ní mohla svoje potřeby prosadit. Samozřejmě, že ten den svícen nekoupili, Lolita ho jen Ondrovi ukázala a řekla, že by se jí něco takového líbilo. Museli pak ještě společně asi měsíc podobný svícen hledat, aby zjistili to, co už Lolita dávno věděla, tedy, že žádný lepší svícen neexistuje. Teprve poté se společně rozhodli svícen koupit. Mezitím si Lolita vše promyslela a nachystala tak, aby krásu svícnu pozvedla na dokonalou úroveň. Nakoupila si sedm stejných, ačkoliv různě barevných skleniček a ty umístila na svícen místo svíček. Do sklenic čakrových barev vložila čajové svíčky a bylo hotovo. Stačilo jen večer svíčky zapálit a nechat se unášet kouzelnou harmonizující atmosférou.

Vstala z pohovky, vzala horký čaj a odešla zpět do svého pokoje. Chtěla se zbavit těch nostalgických myšlenek a znovu si navodit pozitivní přístup. Jenže sotva si sedla do křesla ve svém pokoji, myšlenky pokračovaly. Byl to proces, který se nedal zastavit, nešlo jej zvrátit. Člověk si ho prostě musí prožít. Teprve pak je mu dovoleno vstát a jít dál.

Ano, opustila Ondru. Zvolila si tak. Chtěla být raději sama. Mít svoje vlastní bydlení, vlastní pokoj. Teď ho měla a seděla v něm sama. Zajímalo ji jediné. Důvod, proč se tomu tak stalo, proč ho opustila. Milovala ho. On miloval ji. Přesto jejich vztah nefungoval.

Uvědomila si, že je celá křečovitě strnulá. Opravdu, ruce a nohy měla studené. Tělo prokřehlé. Přitom necítila, že by jí prostupovala zima. Pokoj byl prohřátý na příjemnou teplotu, ani podlaha nestudila. Byla ochromená vyčerpáním a stagnací svého vnitřního světa. „Měla bych jít ven,“ napadlo ji. Jenže pršelo, z nebe padaly těžké ledové kapky. Musela zůstat. Dávno věděla, že vše má svůj důvod. I déšť. Slzy. Smích. I studené nohy a ruce.

Napadlo ji, že si udělá radost a naloží své zkřehlé tělo do vany. Už jen tou představou se okamžitě dostavil příval pozitivní energie. Netrvalo dlouho a koupelna byla plná páry, jak horká voda z kohoutku tekla do velké bílé vany. Než se začala Lolita pomalu vysvlékat, zašla si do kuchyně pro sklenici vody. Z lednice vyndala rozdělanou láhev bílého vína a na chuť si trochu nalila do buclaté sklenice. Na čaj zapomněla, tiše chladnul v jejím pokoji. Vrátila se do koupelny a nalila do vany pěknou dávku levandulového koupelového oleje. Téměř okamžitě byla celá místnost prostoupena jemnou vůní plnou relaxačních tónů. Začala se tvořit pěna a nastala ta pravá chvíle vlézt do vany, jenže Lolita měla v hlavě ještě několik dalších nápadů, jež podporují, zpříjemňují a prohlubují relaxaci. Odběhla do svého pokoje pro svíčky. Rozmístila je po celé koupelně a sirkami je všechny postupně zapálila. Když byla koupelna prostoupena teplým světlem svíček, zhasla žárovky. Nakonec pustila jemnou hudbu plnou snových odstínů a bylo hotovo. V tu dobu pěna z vany téměř přetékala, zastavila kohoutek. Svlékla se a položila své tělo do vany.

Voda byla příjemně horká. Ruce a nohy se rychle prohřály a tělo se začalo uvolňovat. Opřela si hlavu o okraj vany a zavřela oči. Nechala se unášet tóny melodie a vůní harmonie. Zdálo se, že se jí podaří se zcela ponořit do vlastního světa a pokochat se jeho krásou a čistotou. Byla mu už téměř nadosah, když v tom narazila na myšlenku, kterou si nedávno uložila v hlavě. Meditace se tedy nekonala, místo toho se poddala oné myšlence a nechala ji rozvinout.

Hlavou jí proběhly všechny ty roky strávené s Ondrou. Cítila z nich lásku a zároveň uhasínající jsoucnost – ten vedlejší negativní účinek lásky, který se často dostavuje. Když totiž člověk miluje, rád lásku rozdává, což je naprosto v pořádku, ale také se dost často pro svou lásku obětuje. Tyto oběti mohou se stát nebezpečné pro vnitřní svět člověka. Především pak stanou-li se z nich dennodenní ústupky, jež vyústí ve ztrátu jsoucnosti. Časem se tedy dostaví pocit vnitřního vyhoření. Maličkosti, které jinak byly přehlíženy, stávají se horami, přes které nelze přejít. To vše jen proto, že člověk špatně zacházel s láskou, která mu byla dána. Vyčerpal ji. Ovšem člověk, který zná svůj vnitřní svět a s láskou na něj dohlíží a pečuje o něj, má stálý přísun vnitřní lásky, kterou následně může rozdávat a navíc je schopný rozpoznat, kdy se může a kdy se nesmí z lásky obětovat. Milovat a neztratit sám sebe, to je umění, které jistě mnoho lidí ovládá. Najdou se však tací, pro něž jest to úkol nesmírně těžký, téměř nemožný. Ondra mezi ně patřil a Lolita, ať se snažila sebevíc, mu nedokázala pomoci. Ztratil sám sebe, vyčerpal všechnu lásku na rozdávání a v srdci mu zbyla jen ta poslední jediná, ke které se sobecky upnul. Pro Lolitu to především znamenalo, že už není koho v přítomnosti milovat. A protože odmítala být stále upoutaná jen k minulosti, musela ho opustit. Ano, neměla na výběr! Její studna trpělivosti vyschla a Lolita potřebovala být sama, aby zase její pramen našla a obnovila hladinu. Konečně jí tedy došlo, že jí vlastně nic jiného nezbývalo. Musela ho opustit a doufat, že najde cestu sám k sobě, že najde v sobě ten vnitřní svět, který máme každý. Bude o něj pečovat, naučí se mu naslouchat a až přijde vhodná doba, bude schopen lásku z něj získávat.

Tím, že dokázala rozplést základní hlavolam rozchodu s Ondrou, mohla přijít i tolik očekávaná odpověď. „Toužili jsme spojit své duše, jenže naše duše nemohly být spojeny,“ řekla po chvíli nahlas, aniž by si to sama uvědomovala. Vypadalo to, jako by někomu odpovídala na otázku, jenže ve vaně byla sama, vlastně v celém bytě nikdo nebyl. Odpovídala tedy jen a jen sama sobě. Ještě několikrát si tu větu v duchu zopakovala. Přišla jí nesmírně důležitá. Svým způsobem naplňující a osvobozující. Měla pocit, že vyslovila hlubokou pravdu, tudíž se nemusí už pídit za odpovědí.

Získanou myšlenku tentokráte nechtěla odehnat, ale naopak toužila si tu ji uchovat napořád! Netušila zatím proč. Pravidla jí byla skrytá. Byla však předurčena k tomu, aby je odhalila. Významnost daru, který jí byl dán, ještě zatím nevnímala. efektivně využívat. Jen s ním Nemohla ho tedy ani poznat, natož ho neomaleně mrhala a život ji zato trestal. Brzy měl nadejít čas, kdy svůj dar Lolita bude moci pomalu, postupně po krůčcích odkrývat. Dnes byla konečně myšlenka, jež se nedávno zrodila, vyslovena, čímž se do světa lidí narodila. Teď jen o ni pečovat a rozvinout ji do krásy, čisté a jasné krásy plné všech odstínů barev.

Spojení duší

Zapomenout na svět a chvíli pobýt skrytý v bezpečí u Tebe. Nezůstat venku, nevidět chaos míhajících se aut, trolejbusů a tramvají. Vnímat padající vločky. Bílé a studené, přesto hřejí na srdci, když podíváš se na nebe a zjistíš, že je modré, blankytně modré. Právě se probudilo. „Zázrak,“, napadne Tě. Křehké vločky lehce se vznáší a nebe je čisté. Cítíš v nitru spojení. Tiché volání. Za tím hlasem se vydáš. Ocitneš se v kouzelném světě. Však jen na zlomek sekundy. Jen zlomek sekundy. Víc Ti není přáno. Víc Ti není dáno. Víc si zatím nezasloužíš.

Můžeš však mít víc. Můžeš mít dokonce všechno, co si přeješ. Můžeš a nemusíš se stát dlužníkem. Záleží jen na Tobě, jen na Tobě, jak pochopíš slova, která uslyšíš. Zda-li chytíš se jich a budeš je následovat. Necháš se jimi vést do neznáma a prozkoumáš ten svět ve svém nitru ukrytý. Každý má svůj. Každý z nás. I Ty.

Nezajímá-li Tě, ohluchni. Oslepni. Nemluv. Nežij v něm. Tvá volba. Tvé rozhodnutí. Chápu jej. Potřebuješ čas, jen čas. Zrnko, nebo moře. Na tom nezáleží, stejně jednou dojdeš k té bráně a budeš se ji snažit otevřít. Pak vzpomeneš si na mě. Na můj letmý úsměv na tváři, plný zvídavosti. Klíč svůj rezavý ve zlatý proměníš.

Ne, nebojím se o Tebe. Sejdeme se. Spojíme se. Není třeba se bát samoty. Není třeba se bát. Nakonec se spojíme a stane se z nás jedna společná duše.

Míjení

Konečně přišel pátek a před Lolitou se rýsovaly obrysy volného víkendu. Těšila se, že si půjde v sobotu dopoledne zacvičit jógu, tak jak byla zvyklá. Co ale bude dělat dál? Nic si nenaplánovala. Ty chladné ponuré dny plné bílé oblohy bez kousku sluneční moci vybízely akorát tak k lenošení. Zalézt si do postele a číst si celý den. Nebo si udělat pořádnou dávku čaje a pustit si své nejoblíbenější filmy, které ji potěší na duši.

Ano, může si vybrat. Už nemusí balit krabice, ani je vybalovat. Už nemusí jít nakupovat vybavení do bytu a trávit tak veškerý svůj volný čas v přeplněných nákupních centrech, jež jí braly tolik potřebný dech. Dřívější víkendy však takto vypadaly. Věděla, že je třeba mít byt zařízen a vybaven, pokud z něj chce cítit něhu a otevřenou náruč domova. Věřila, že ta časová i energetická oběť není zbytečná. Nadmíru se tedy snažila vše potřebné zařídit. Když však přišel zasloužený odpočinkový víkend, očekávaný pocit domova se nedostavil, jen povznášející pozitivní příval emocí z dobře odvedené práce.

Rozhodnutí, jak by bylo nejvhodnější víkend strávit, zatím ještě neudělala. Jisté bylo jen to, že jej bude trávit sama, jelikož žádnou návštěvu nenaplánovala. Přes týden ji práce vyčerpávala natolik, že neměla sílu se komukoliv ozývat. Byla zahlcena informacemi a různorodostí úkolů, jež dostávala, takže nebyla schopná myslet na nic jiného než na práci. Jako téměř každý vědec, brala svou práci jako poslání. Jejím cílem bylo dostat se až na hranici vědomostí a pokusit se ji překročit. Což ovšem znamenalo mnoho trpělivé, pečlivé a ustavičné práce. Časté odbočky, které nikam nevedou, ale přesto je potřeba je zkusit, aby se vědělo, že ta cesta není správná. Ponořila se do těch hlubokých vod bádání a doufala, že bude schopna se včas vynořit a nadechnout. Vlastně jí tento způsob práce poskytoval určitou skrýš, do které se začala schovávat. Cítila se důležitá a potřebná, jelikož sama si tak zvolila. Žila experimenty, které byly právě rozběhnuty. Nesmí polevit. Musí je dokončit. Ty myšlenky ji začaly pomalu pohlcovat a obracet se proti ní.

Nastala sobota a povznášející pocit, který v pátek zakusila, byl ten tam. Víkend se pro ni náhle stal svým způsobem nebezpečný. Musela vylézt ze své skrýše. Už nebyla pro nikoho důležitá, ani nebylo nikoho, kdo by pro ni měl chvilku a pohladil ji slovem, podpořil úsměvem. Polapila ji nostalgická nálada.

Člověk by se nikdy neměl cítit sám, jelikož ve skutečnosti nikdy sám není. Stačí si uvědomit, že vždycky, a především v těch nejtěžších chvílích, jsou s námi všichni naši vnitřníci, všechna dosažená spojení, a soustředí se jen na nás. Pomáhají nám těžké období překonat. To jen strnulost, sevření a především bolest otupuje naše smysly a my je přestáváme vnímat, přesto jsou s námi. Když je nám nejhůře, nedokážeme se rozhodnout, nevíme jakou cestou se vydat dál, jsme právě opuštění; nebo když kolem padají rány a už nejde se jim vyhnout, stále jsou s námi.

Jistě existují chvíle, kdy má člověk pocit, že všechna pouta jsou přetrhána, že všechny hlasy utichly, slunce nesvítí a stromy jsou jen proto, aby vrhaly stíny. Je pohlcen smutkem, jenž vychází ze srdce a jehož příčinou je absence výjimečnosti. Pak nezbývá než pokusit se znovu rozesmát své srdce, anebo se poddat tomu smutku a počkat až odezní. A on odezní, vždycky odezní. Vnitřníci jsou po celou tu dobu s námi, to jen my je kvůli bolesti nedokážeme vnímat. To oni ji tlumí, to oni ji tiší, to oni jsou čas a nesmrtelnost, naše světlo.

Kdybychom se v tu chvíli naučili uklidnit své tělo, srdce a naslouchat pouze své duši a uvidět situaci z nadhledu, viděli bychom, jak do nás proudí energie ze všech našich přátel, jež snaží se nám pomoci. Když pláčeš, když srdce tvé je zničené a duše trpí, volá je a oni přijdou, vždycky přijdou a uzdraví tě. Jako první se dostaví pocit utišené duše a ta pak pomalu a postupně uzdravuje tvoje srdce a mysl, až oči jednou znovu zazáří a ty ve tmě spatříš světlo.

Lolita ztěžka vstávala, byla celá rozbolavělá. Své vnitřníky nebyla schopna vnímat. Byla otupělá bolestí hlavy, která byla způsobená nedostatečným přísunem vody a příliš dlouhým spánkem. Přemluvila se k rychlé snídani a jistě, že se celou dobu cítila sama. Oba vnitřníci však byli s ní. Přestože cítili veškerou její tíhu života, přistupovali k Lolitě s láskou a neustále jí dodávali svůj osobitý přístup k životu, čímž jí umožňovali rozšířit úhel pohledu. Milovali ji nadevše, ale pomoci jí mohli jen ve chvílích, kdy jim to Lolita dovolila. Dnešek mezi ně nepatřil. Tiše plni trpělivosti s ní tedy posnídali a vyčkávali, co se bude dít dál. Nic nepotřebovali, ani nic nechtěli. Přesto často šeptali jí svá přání a touhy a radili jí, jak má docílit jejich naplnění. Někdy, když bylo počasí krásné, jen prostě chtěli být s Lolitou venku, proběhnout se či protáhnout svá křídla, jindy na ni nečekali a sami se od Lolity vzdálili, aby ukojili své touhy. Jejich existence dala by se přirovnat k inteligentním tvorům, kteří na sebe berou zvířecí podoby. Jsou krmeni vesmírnou energií. Mezi jejich hlavní přednosti patří věrnost, upřímnost a také schopnost komunikovat.

Dívali se, jak Lolita dojídá poslední sousto a dopíjí poslední doušek čaje. Čekali, co přijde. Zda uslyší jejich touhy, nebo zda uposlechne pouze a jen hlas svého omezeného těla. Lolita dopila a dojedla a ihned si to namířila do svého pokoje a šla si znovu lehnout. Vnitřníci posmutněli, ale jen na malý okamžik. Chápali, že tělo člověka omezuje a že je třeba být trpělivý a dopřát svému člověku čas. Příště bude jistě otevřenější a uslyší jejich touhy a ráda je vyslyší. Dnes však ne.

Přikryla se peřinou a doufala, že ta podivná nostalgická nálada, která se usadila v jejím srdci, přejde. Nepřešla. Peřina ji před ní neuchránila. Naopak vnitřníci ji svou náhlou pasivitou podpořili. Přáli si, aby se Lolita vyléčila a léčba v tomto případě znamenala projít si nehostinnou krajinou onoho svírajícího pocitu. Lolita byla příliš slabá, nechala se nostalgií pohltit, místo aby ji rozvinula a snažila se pochopit důvod její existence a rozpínavosti. Stačilo si uvědomit, že se jedná o daň, kterou platí za své hloupé chování vůči sobě samé. Za to, že skrývá před sebou zřejmé. Za slepotu, do které sama sebe uvrhla, aby byla v bezpečí. Místo toho jí však bylo pouze jasné, že sama nedokáže situaci vyřešit a že jakákoliv pomoc zvenčí, by její stav vyléčila. Potřebovala okamžitý přísun energie. Lži totiž vyčerpávají. Dokonce i když lžete jen sami sobě. Nepotřebovala, aby s ní vysloveně někdo byl. Stačilo by, kdyby jí zazvonil telefon a ona uslyšela známý hlas. Mohl to být kdokoliv. Kamarádka, bratr, rodiče. Zachránil by ji před proudem slzného deště. Jenže nikdo nezavolal a Lolita neměla sílu vytočit jakékoliv číslo. Dokonce byla zesláblá natolik, že i na své vnitřníky, kteří mají tu moc jí pomoci, dnes zcela zapomněla.

Nikomu však nic nevyčítala. Nemůžou ani vědět, ani tušit, v jakém se nachází rozpoložení. Nemínila je soudit. Je na nás, co si vybereme. Můžeme nenávidět lidi za to, co neudělali, nebo si vážit toho, co dělají. Lolita už dávno přešla na druhou stranu a začala si vážit toho, co pro ni ostatní dělají. Sama byla totiž stejná. Byly dny, kdy se svým vnitřníkům dokázala věnovat a byly také dny, jako ten dnešní, kdy na jejich přítomnost zcela zapomněla. Sama si přála, aby ji její vnitřníci pochopili a nesoudili za její lidské slabosti. Poznala důležitost tohoto činu.

Vstala až kolem poledne a to jen proto, aby si uvařila oběd. Nesnášela to. Vařit jen pro sebe. Obvykle se v těchto chvílích odbyla něčím jednoduchým. Jenže tentokráte se tomu tak nestalo. Otevřela lednici a našla v ní nivu, kterou si prozřetelně, zřejmě díky vhledu či silné intuici, v týdnu koupila. Okamžitě dostala neuvěřitelnou chuť na špagety se sýrovou omáčkou. Existovala jídla, která mohla jíst za jakýchkoliv podmínek, a tyto špagety k nim rozhodně patřily. Navíc v hlavě jí proběhl záblesk z doby, kdy poprvé tyto špagety ochutnala. Mírně se usmála a pocítila jemný příval tolik potřebné energie. Pozitivní vzpomínky jsou jako oáza v poušti. Rozhodla se, že si je připraví. Netrvalo dlouho a v celé kuchyni to vonělo tou dobrotou. Snědla je, ani nevěděla jak. Chvíli jen tak spokojeně seděla u stolu a popíjela vodu s citrónem. Poté vstala, odnesla nádobí do dřezu a napustila na něj vodu. Nechtěla, aby zaschlo a zároveň neměla chuť se pustit do jeho umývání. Otevřela balkón, aby vyvětrala všechnu tu páru a vůni. Oblékla si kabát a boty a chvíli pobyla na balkóně.

Venku bylo chladno, to ano, ale ten studený vzduch hladil její mysl. Vítr jako by odnášel všechny její těžké myšlenky a srdce se jen pouhým pohledem na velikost světa tam venku odlehčilo a radovalo ze života. Šeptalo, že každý den je zázrak. I když zrovna ten konkrétní den není stvořen pro smích. Štěstí má mnoho podob, skrývá se často i tam, kde by jej nikdy nikdo nehledal. Náhody jsou obdivuhodné. Život nepředvídatelný. Podařilo se jí uslyšet hlasy svých vnitřníků a pocítit jejich pohled na situaci. Usmála se. „Tento den má prostě takový být. Mám odpočívat. Možná i něco objevit,“ řekla si v duchu. Zima ji začala připadat nepříjemně vlezlá, vrátila se tedy zpět do bytu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jedna duše.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.