Joseph Roth
Císařova bysta

ISBN 978-80-7511-048-0 (epub)
ISBN 978-80-7511-049-7 (pdf)

Z německého originálu Die Büste des Kaisers
vydaného nakladatelstvím Deutscher Taschenbuch Verlag,
GmbH & Co., München 1984, přeložil Evžen Turnovský
Sazbu a epub připravil Karel Horák
Vydalo nakladatelství a vydavatelství
Volvox Globator
Štítného 17, 130 00 Praha 3
www.volvox.cz
jako 29. svazek Malé řady
a jako svou 440. publikaci
Vydání v tomto překladu první
Praha 2000

Adresa knihkupectví
Štítného 16, 130 00 Praha 3-Žižkov

I

V bývalé Východní Haliči, dnešním Polsku, hodně daleko od jediné železniční trati spojující Přemysl a Brody, leží vesnička Lopatyny, o níž hodlám na následujících stránkách vyprávět pozoruhodný příběh.

Nechť čtenáři laskavě prominou vypravěči, že skutečnostem, jež zamýšlí sdělit, předesílá historicko-politické vysvětlení. K tomuto objasnění ho nutí nepřirozené rozmary, kterými se v poslední době vyznačují světové dějiny.

Neboť mladším z jeho čtenářů je možná nutno vysvětlit, že jedna část východního území, které dnes patří Polské republice, bývala až do konce oné velké války, které říkáme světová, jednou z mnoha korunních zemí starého rakousko-uherského mocnářství.

Tak tedy ve vsi Lopatyny žil hrabě Franz Xaver Morstin, potomek starého polského rodu – rodu, který (mimochodem řečeno) pocházel z Itálie a jenž v šestnáctém století přišel do Polska. Hrabě Morstin sloužil jako mladý muž u devátého dragounského pluku. Sám sebe nepovažoval ani za Poláka ani za Itala, ani za příslušníka polské aristokracie ani za šlechtice italského původu. Nikoli: Tak jako mnozí příslušníci jeho stavu v bývalých korunních zemích rakousko-uherské monarchie byl jedním z nejušlechtilejších a nejčistších typů Rakušana vůbec, to znamená člověkem nadnárodním, a tedy ryzím šlechticem. Kdyby se ho byl někdo zeptal – leč koho by mohla tak nesmyslná otázka napadnout? –, jaké „národnosti“ je či kterého národa se cítí být příslušníkem: hrabě by byl projevil naprostou nechápavost, dokonce by byl asi zůstal před tazatelem stát zcela ohromený a možná i znuděný a poněkud rozhořčený. Podle jakých příznaků by byl také měl určit svou příslušnost k tomu či onomu národu? – Mluvil stejně dobře skoro všemi evropskými jazyky, byl doma skoro ve všech evropských zemích, jeho přátelé a příbuzní žili roztroušeni v širém a pestrém světě. Ukázkou toho pestrého světa v malém byla právě císařská a královská monarchie, a proto byla právě ona jediným domovem hraběte. Jeden z jeho švagrů byl okresním hejtmanem v Sarajevu, jiný byl místodržitelským radou v Praze, jeden z jeho bratrů sloužil jako nadporučík dělostřelectva v Bosně, jeden z jeho bratranců byl vyslaneckým radou v Paříži, jiný byl statkářem v uherském Banátu, třetí působil v italských diplomatických službách, čtvrtý žil z čiré náklonnosti k Dálnému východu už po léta v Pekingu. Franz Xaver čas od času své příbuzné navštěvoval, častěji přirozeně ty, kteří žili v monarchii. Byly to, jak on sám říkával, jeho soukromé „inspekční cesty“. Bývaly určeny nejen jeho příbuzným, ale také jeho přátelům, několika bývalým spolužákům z Tereziánské akademie, kteří žili ve Vídni. Tam pobýval hrabě Morstin dvakrát do roka, v létě a pak v zimě (vždy dva týdny i déle). Když tak projíždíval křížem krážem odlehlými kraji i středem mnohotvárné otčiny, lahodily mu především ony zcela specifické znaky, které se věčně týmž, a přece rozmanitým způsobem opakovaly na všech nádražích, na všech kioscích, na všech veřejných budovách, školách a kostelích všech korunních zemí říše. Všude nosili četníci stejný klobouk s fedrbušem nebo stejnou žlutohnědou helmu se zlatým knoflíkem a třpytného habsburského dvouhlavého orla; všude byly dřevěné dveře c. a k. trafik pomalovány šikmými černo-žlutými pruhy; všude nosili financové na blýskavých šavlích stejné zelené (bezmála rozkvétající) střapce; v každé garnizoně bylo na korze vidět procházející se důstojníky pěchoty ve stejných modrých vojenských blůzách a černých salonních kalhotách, důstojníky kavalerie ve stejných kalhotách červených a důstojníky dělostřelectva ve stejných kávově hnědých kabátcích; všude v této veliké a pestré říši bylo každý večer v tutéž chvíli, když hodiny na kostelních věžích odbíjely devátou, troubeno totéž čepobití, skládající se z vesele znějících otázek a teskných odpovědí. Všude byly stejné kavárny se zakouřeným klenutím, s temnými výklenky, ve kterých jako divní ptáci dřepěli šachisti, s bufety plnými barevných lahví a lesknoucích se sklenic, kde vládly zlatovlasé a prsaté pokladní. Skoro všude, v každé kavárně v říši se plížil, s trochu již roztřesenými koleny, na nohách se zvednutými špičkami, ubrousek v ruce, licousatý vrchní číšník, vzdálená, pokorná obdoba starých sluhů Jeho Veličenstva, onoho vysokého pána s licousy, kterému patřily všechny korunní země, všichni četníci, všichni financové, všechny trafiky, všechny hraniční závory, všechny železnice, všechny národy. A v každé zemi se zpívaly jiné písně; a v každé zemi nosili sedláci jiný oděv; a v každé zemi se mluvilo jinak a několika rozličnými jazyky. A co hraběte tolik uchvacovalo, byly ony slavnostní a zároveň veselé barvy černá a žlutá, které tak důvěrně svítily mezi ostatními rozličnými barvami; ono rovněž tak slavnostní a radostné „Zachovej nám, Hospodine“, které bylo mezi všemi lidovými písněmi jako doma, ona zcela zvláštní, nazální, nedbalá němčina Rakušanů, měkká a upomínající na středověk, kterou bylo stále slyšet mezi různými národními jazyky a nářečími. Jako každý Rakušan oné doby měl Morstin rád to, co uprostřed neustálých proměn trvá, to, čemu je člověk při všech změnách uvyklý a to, co je důvěrně známé uprostřed nezvyklého. Tak se pro něj cizí věci stávaly věcmi domácími, aniž ztrácely svou vlastní barvu, a tak si domov uchovával věčné kouzlo ciziny.

Ve své vsi Lopatyny byl hrabě víc než jakákoliv úřední instance, kterou sedláci znali a které se báli, víc než soudce v nedalekém okresním městečku, víc než okresní hejtman tamtéž, víc než kterýkoli z vyšších důstojníků, kteří každoročně při manévrech veleli vojsku, kteří zabírali kvartýry v chalupách a v domech a kteří vůbec představovali onu zvláštní válečnickou moc manévrů, která je velkolepější než válečnická moc ve skutečné válce. Lidem v Lopatynách připadalo, že „hrabě“ není snad jenom šlechtický titul, ale taky hodně vysoký titul úřední. A skutečnost jim to nevyvracela. Neboť hrabě Morstin mohl díky samozřejmé vážnosti, které se těšil, snižovat daně, osvobozovat churavé syny mnohých Židů od vojenské služby, podporovat žádosti o milost, nevinným nebo příliš tvrdě odsouzeným ulehčovat trest, prosazovat pro chudé slevy jízdného na železnici, postihovat spravedlivým trestem četníky, policisty a úředníky, kteří překročili své pravomoci, jmenovat gymnaziálními suplenty učitelské kandidáty, kteří čekali na umístění, z vysloužilých poddůstojníků dělat trafikanty, listonoše a telegrafisty, ze studujících synků chudých sedláků a Židů „stipendisty“. Jak rád tohle všechno vyřizoval! Ve skutečnosti představoval instanci, kterou stát nepředvídal a která byla určitě zaměstnávána víc než většina státních úřadů, u kterých se Morstin přimlouval a u kterých intervenoval. Aby mohl plnit své povinnosti, zaměstnával dva tajemníky a tři písaře. Krom toho, věren tradici svého rodu, vykonával „vrchnostenskou dobročinnost“ – jak se tomu ve vsi říkávalo. Už více než sto let se každý pátek shromažďovali pod balkonem morstinského domu tuláci a žebráci z okolí, aby od lokajů přebírali měďáky zabalené do papíru. Obvykle se na balkoně objevil hrabě a chudáky pozdravil. A bylo to, jako by on děkoval žebrákům, kteří děkovali jemu; jako by si dárce a obdarovaní vyměňovali vděk.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Císařova bysta.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.