Petra Hůlová

Paměť mojí babičce

Petra Hůlová

Paměť mojí babičce

© Petra Hůlová, 2002

© Torst, 2011

ISBN 978-80-7215-600-9 (e-book)

DĚKUJEME, ŽE JSTE SI E-KNIHU ZAKOUPILI.

Vydána v Praze v listopadu 2011 jako elektronická verze 1.0 knižního vydání z roku 2009, 460. publikace nakladatelství Torst. (viz tiráž)

OBSAH

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

tiráž

1.

Když je u nás doma šoró, kolem dokola geru se prohánějí igelitový pytlíky. Někdy si sednu ven a koukám, jak se písek točí ve vírech, jak se obzor vybarví do zlatohněda a slunce skrz zvířený žlutý prach je matný a roztřesený. Boty šednou pod nánosem prachu, který štípe do očí a koním vrže mezi kopyty, takže celý stádo je nervózní a uštěkanej nochoj s ním má spoustu práce, když má oddělit březí klisny s mláďaty od ostatních.

Když je u nás doma šoró a nedá se nic dělat, protože není vidět na krok a já bych se venku zalkla nebo bych nenašla cestu zpátky, sedím napravo před vchodem a říkám si, jak to asi u nás vypadalo dřív, když igelitové pytle nebyly a rodiny jako my neměly ani jeden pořádnej nůž a nemohly si přilepšovat prodejem sušenek a cigaret, jak to dělal náš táta, když k nám náhodou někdo zabloudil. A stává se to poslední dobou docela často.

Prý je to tím, že v Bulganu někdo pěstuje dobrej a levnej mandžin, mrkev a cibuli, a tak tam lidi jezděj nakupovat víc než dřív a kolem našeho geru jich potom víc projíždí. Ale já si to nemyslim, protože v Davchanu taky prodávaj zeleninu, a stejně tím směrem za týden projede jen pár lidí.

Možná je davchanskej zelinář stejnej erlíc jako jeho otec, a proto od něj nikdo nic brát nechce, protože Číňani jsou lstivý a nikdo jim tady nevěří.

Davža, dcera rodiny, která bydlí od nás osm kilomerů na jih, si domů Číňana svýho času přivedla a Batu, její otec, Li Fua udal, že je tady načerno a pašuje umělohmotný boty a nepromokavý trika, který v hlavnim městě prodává. Bylo to asi tak, alespoň si to všichni tehdy mysleli, protože vypadal divně a skoro nemluvil, ale brát malý Gerle tátu, jen co se narodila, není správný. Davdža od rána do večera jen plakala a hrozila, že odejde, ale nebylo kam. Li Fu to šel vyřídit do města, ale když už se čtrnáct dnů nevracel, začalo bejt víc než jistý, že ho asi poslali zpátky domů do Číny. Anebo se ho ujali příbuzný, který každej erlíc v každý zemi někde má, a našli Li Fuovi jinou ženu, s jejíž rodinou by nebyly takový problémy. Pravdou je, že už se nevrátil. Máma tehdy říkala, že Batua chápe, že by mě taky nikdy žádnýmu Číňanovi nedala, ani za stádo vypasenejch velbloudů a nejrychlejších strakatejch koní ne.

Já sama ale vypadám díky svejm divnejm očím a nedomrlý postavičce zrovna jako nějaká od nich. Taky už to pár lidí na mě zkusilo, třeba před lety v somonní škole, když jsem se vytahovala plsťma svý rodiny, za který dávali obchodníci nejvíc v celým ajmaku. A hnusně se při tom šklebili.

Znevažovat takhle mojí chalchskou čistotu. Chtěla jsem jim něco udělat, a místo toho jsem cejtila slzy. To platilo tehdy. Ale i tak jsem věřila víc jim než svý vlastní mámě. Nara měla odjakživa vlasy zase moc plavý. Táta byl v tý době na vojně, stejně jako byl pryč, když si máma udělala mě, takže se jí v těhle věcech nedá moc věřit.

Když mi bylo asi pět, přišel k nám jeden člověk a nebyl to Mongol. Měl dlouhý hustý vlasy, zvláštní dél s úzkejma rukávcema a zůstal u nás přes noc. Když odcházel, vypadalo to, že to máma nevydrží a praští ho, vrhne se na něj, nebo s ním odejde. Takový měla divoký pohyby a rudý blejskavý oči, když ráno odcházel. Pamatuju si to, byla jsem zrovna nemocná, měla jsem horečku a v máminejch očích šlehaly plameny jako jazyky vzteklýho psa, kterej mě zabije. Ty oči se na mě bez ustání koukaly, zatímco máma seděla u mý postele a krmila mě kyselým ovčím jogurtem, abych neztratila všechnu sílu. To bylo potom, co ten člověk, co nebyl Mongol, odešel.

Už předtím jsem měla pocit, že mě nemaj tak rádi jako Magi, ale tehdy jsem cítila, že máma může být taky cizí a zlá, tak nenávistně mě sledovala a uklízela po mně, protože já jsem kromě jogurtu všechno vždycky vyzvracela. Babička říkala, že je to konec, ale nebyl.

Toho jara, kdy se objevil ten neznámej člověk, kterej nebyl Mongol, jsme měli spoustu malejch jehňátek a pak od tý doby už nikdy. Babička pozdějc řekla, že to udělal on, zaklel naše jehňata, a k tomu dodala, že kdyby si místo toho vzal mě, nebyla by to zdaleka tak velká škoda, protože mi tehdy bylo jenom pět, a to ještě není žádnej Mongol, takový pětiletý kůzle. Taky nás táta s mámou měli ještě další tři. Teď už jsme jen tři, Magi umřela, ale to ještě pořád stačí na to, aby náš rod kvetl dál, i když nějaký uvíznou ve sněhový vánici, chytnou nemoc nebo se ztratěj.

S Magi je to moc smutný, ta byla totiž z nás všech nejkrásnější a táta jí měl odjakživa nejradši. Protože když už mu máma nedala kluka, a já myslim, že jí to nikdy úplně neodpustil, tak mu alespoň povila největší krasavici v celým kraji. Carajtaj ochin, říkali vždycky všichni, když k nám přišli na návštěvu a já s Narou jsme se jen tulily k sobě v levý, ženský části geru a utěšovaly se, že Magi je pěknější než my jen proto, že je o moc let starší, ačkoli byla ode mě jen o tři a od Nary o čtyři roky a byla tak krásná odmalička a my to věděly.

Malá Ojuna, když viděla, že si s Narou něco šuškáme a tisknem se k sobě, tak mi začala pěstma bušit do stehen a rvát se mezi nás, aby náhodou o něco nepřišla. Abychom si jí malý všímaly. Je o sedm let mladší než Nara a o osm než já, a tak nám lezla na nervy a vždycky si musela všechno mezi náma tvrdě vybojovat. Všechny naše hry kazila a my jí všude s sebou vláčely, protože máma měla práci, táta byl u stáda a Magi si to dovedla zařídit. Schovala se s lavorem za ger a hodiny se tam jen tak hrabala ve vnitřnostech ovcí, který táta ten den zabil, ačkoli to má každej hotový hned. Nebo se vymluvila, že musí jít na argal, aby máma mohla večer roztopit kamna na búdzy, a Ojuna by jí zdržovala od práce. Tak jsme jí s sebou vždycky nakonec vláčely my s Narou.

Ojuna se narodila za nejstrašlivější zimy, co pamatuju. Venku skučel vítr tak mrazivej, že se s každym mrknutim musely víčka od sebe znova a znova odtrhávat, a někdy, když jsem musela za stádem a pak už jsem byla večer cestou domů unavená, každý to trhnutí víček jsem víc a víc oddalovala a chtělo se mi sednout si na sníh a usnout. Taky dírky v nose se lepily a bolestivě to tahalo za chloupky. To je při každý naší zimě, jenže tehdy, když se rodila Ojuna, to bylo mnohem horší.

Zvířatům se propadly boky a lidem tváře, takže i mláďata vypadaly jako starci a malý děti dospělí vůbec nepouštěli ven. Přivazovali je k nohám postelí nebo je věšeli nad kamna do koženejch kolíbek, aby o ně nemuseli mít starost, když se vydali ovcím odhrabovat sníh.

Sněhu napadlo v zimě, kdy se Ojuna narodila, tolik, že se babička rozhodla zemřít, protože nevěřila, že takovou spoušť by mohla vydržet, a tak celý ty tři nejhorší měsíce pospávala u kamen pod houněma, zatímco táta vařil kozím a ovčím mláďatům silnej horkej čaj s mlíkem, aby přežily. Velkej dobytek obvazoval starejma kůžema a křičel na koně, když viděl, že některej z nich už nechce žít. Dobrý koně, když umírali, tloukl tašúrem do zadku a do nohou, aby se postavili, a pak je střílel, a Nara a já jsme se rychle běžely podívat, jak se umírající oči potahujou slepou blánou a slabiny se chvějou, jako by odháněly mouchy. Pak jsem si sundala rukavice a sahala koni na břicho, mezi zadní nohy, kde to bylo nejteplejší, abych se ohřála.

Nara mezitím běžela domů, protože babička křičela z postele, že máma rodí.

Ojuna byla neuvěřitelný dítě a máma se s ní moc tejdnů natrápila. Nebyla už nejmladší a neměla velkou radost, když zjistila, že nás bude zas o jednoho víc. Táta se těšil, protože si byl jistej, že teď už konečně mámě udělal kluka. Když jsme chodili to léto předtím po návštěvách, všude se naparoval a Ojunbatovi, kterej bydlí nedaleko od Batua a Davdžy, se smál, protože jemu se právě to jaro narodila šestá dcera a mámě mezitím rostlo břicho, v němž, jak si táta představoval, dřímal budoucí Čingischán našeho rodu.

Teta Chiroko, která má, Burchan ví proč, japonský jméno a některý z naší rodiny k ní chodili, protože to byla šamanka, jen přikyvovala a táta věřil, že to vyjde. Ale když se Ojuna narodila, tak prohlásil, že Chiroko to tušila od začátku, jinak by tou hlavou tak nekejvala, a on že si to taky hned myslel, když viděl, jak je mámino břicho špičatý a jak pomalu roste.

Když měla máma břicho, měly jsme s Narou radost. Máma byla čím dál pomalejší a nemotornější a čím dál míň si nás všímala, táta byl věčně v horách se stádem a ona musela všechno doma zvládnout sama, protože s babičkou od tý doby, co zapomínala solit chúšúrový maso, přestala v domácnosti počítat.

Babička se někdy rozčilovala, protože máma jí bránila dělat její práce, nadávala mámě ve svým nářečí, jazykem západního národa, abychom s Narou nerozuměly, protože máma chápala i beze slov. Já jen nějak odtušila, že se to týká toho člověka, co nikdy nebyl Mongol a co ho máma milovala.

Když přišla mámina chvíle, byla tak strašlivá zima, že nás s Narou a Magi nemohli poslat ven, a tak nikdy nezapomenu na první Ojunin pláč a mámino dojatý oddechování, když bylo po tom. Koukat jsme se nemohly, a tak si ten večer a tu noc pamatuju jen ušima. Dlouhá tma a křik, a pak když svítalo, spaly už máma i s miminem sbalenym do těsnýho, tvrdýho uzle, přikrytý skoro všema ovčíma kůžema, co jsme tenkrát měli, protože táta měl starost. A přestože se rodila jen holka, celou noc a den a noc topil bez přestání, až se nám s Narou z toho horkýho, těžkýho vzduchu plnýho kouře dělalo mdlo. Ven jsme ale moc nesměly, jen na záchod, protože táta se bál průvanu, aby mimino nenastydlo, a tak jsme spolu s Narou ležely v jedný posteli a hrály naše hry.

V pytlíku jsme neustále u sebe nosily hromádku ovčích kotníkovejch kůstek. Já červený a Nara nabarvený nažluto, abychom si je nepletly. Když jsme měly dobrou náladu, tak jsme je vytřeply na zem a hrály. Tehdy když se Ojuna narodila, se stalo, že mi třikrát za sebou padnul na všech kůstkách velbloud a Nara se rozvzteklila a jedním rozmáchlým úderem dlaně kosti rozmetla do všech koutů geru. Tou ránou se mimino, který zrovna dopilo a skoro spalo, probudilo a spustilo neutišitelnej řev. Máma jim začala klepat nahoru dolu, aby se zklidnilo, a táta s křikem, průvan neprůvan, vystrčil Naru z geru ven mezi psy na mráz.

Jak bejvala takhle studená zima jako v roce králíka, když mezi nás přišla Ojuna, tak psi strašně vyváděli. Měli věčně hlad a celou noc vydrželi škrábat na dveře geru, ačkoli dobře věděli, že to teplo je jen pro nás, pro Mongoly.

Babička celou tu tehdejší Ojuninu zimu proležela. I v zimním dvojitym délu se třásla zimou a naříkala, že Magi málo topí, my s Narou jsme nanic a táta se večer vrací moc pozdě. Tak celý dny pospávala a poplakávala a já brzo ráno, když jsem jako ještě spala, slyšela, jak máma tátovi říkala, že babička se už oslav Novýho roku nedožije a kdo jí pak pomůže s přípravou těsta na búdzy. Těch musí každá rodina udělat aspoň pět tisíc, aby všechny návštěvy odešly s žaludkem těžkym jak břicho červencovejch zvířat, který celý dny jen stojej se skloněnou hlavou a bezustání se pasou.

Táta jen řekl, že babička vydrží, vzal si z věšáku sedlo a šel po svejch. Vůbec se na mámu nezlobil a mně se zase potvrdilo, že máma umí bejt zlá a krutá, když takhle o babičce může mluvit. Babička byla tátova máma a ne mámina, proto se možná s mámou tak často hádaly a máma většinou podle babičky máloco dělala dost dobře. Ale i jiný věci v tom byly. Babička možná viděla, co vidět neměla, věděla o tajnostech máminýho srdce.

Tátova rodina pochází ze západu, patřila vždycky k těm nejskvělejším z durvutskejch rodů a babička těžko snášela, že si táta vzal holku z obyčejný chudý kočovnický rodiny, která měla stěží víc než dvacet koní a ovcí a koz nemohlo být dohromady víc než sto. Máma byla taky Chalchka, a ty babička nikdy neměla moc ráda.

Když jezdívala jednou za několik let do hlavního města, který je chalchský a kde měla pár vzdálenějších příbuznejch, babky prodávající na ulici z krabic cigára a limonádu se na ní ušklíbaly. Ačkoli Durvuti říkaj jen místo ch k a jejich jazyk je jen trochu víc sevřenej než mámin jazyk, tak ženský v obchodě někdy dělaly, že babičce nerozuměj, a nechtěly jí obsloužit.

Máma říká, že ta jinakost je daná tim, že na západě jsou vysoký pohoří a obzor je krátkej a zubatej těma horama, kdežto většina Chalchů žije v přátelský nekonečný stepi, a proto je jejich jazyk takovej otevřenej.

Já nevim, ale mluvim spíš jako máma, protože táta se se mnou, když jsem byla malá, moc nebavil. Ale úplně jako máma nemluvim, ve škole totiž hned poznali, že táta asi bude odjinud, protože s paní učitelkou si máma povídala a máma mluví jako všichni tady v našem ajmaku. Když jsem to vyprávěla babičce, říkala, že nezapřu svý předky a to že je dobře. Táta jen poslouchal a vypadal trochu smutně, protože on měl se svým jazykem v našem ajmaku vždycky potíže a asi by nechtěl, abychom byly v tomhle po něm. Táta toho vůbec moc nenamluvil.

Dřív jsem si myslela, že pořád přemýšlí o práci, protože dobytek venku je jen na něm a nemá žádný syny, který by mu s tím pomohli. Taky když jsem byla malá a chtěla jsem s tátou hrát večer šagé nebo mu ukázat hnízdo malejch tarbaganů, který jsem našla, tak mě máma okřikla. Ať si jdu po svejch, říkala, táta má práci, a mně dala krájet kůži nebo čistit maso, abych se taky něčemu naučila.

Když měl ale táta náladu, dobytek tloustnul a koním se leskla hnědá srst jak tůně, která se blejská na sluníčku, tak jsme si s ním užili.

Táta pro mě, pro Naru a pro Magi vybral tři obzvlášť divoký koně, na kterejch jezdit sice šlo, ale udržet se v dřevěnym sedle dalo strašnou práci. Měly jsme krásný dětský barevně malovaný sedla od strýce, abychom se na hřbetě tak neklinkaly, táta nám každý udělal malej tašúr, abychom vzpurnýho koně mohly taky pořádně sešvihat, a jelo se.

Když nám byly tři a ještě trochu pozdějc, táta nás na koně vysazoval, ale pak už jsme to zvládaly samy a Magi se s tim musela přestat vytahovat.

Jezdívaly jsme takhle s tátou až k obzoru, hnaly jsme splavený koně k obřímu hněvivýmu rudýmu slunci, který pomalu zalízalo do země, a my ho nemohly dostihnout. V těch chvílích jsem cítila, že jsme jedna rodina, že nikdo nemůže rozetnout pouta krve, který nás svazujou, a vůbec se mi nechtělo vracet se k mámě, která se s očima rudejma od kouře motala kolem kamen, aby nám uvařila vroucí polívku s kouskama loje, a čekala, až se vrátíme.

Táta jezdil strašlivě rychle. Křičel chuš chuš chuš, ale já viděla jen pohyby jeho úst, protože křik unášel vítr a kůň pak míval pod sedlem úplně promočenej hřbet.

Většinou jsem ale jezdila několik desítek metrů za tátou a snažila se nenechat si ohon jeho koně utýct příliš daleko, protože on si bral vždycky toho nejrychlejšího ze stáda, ačkoli říkal, že to není to hlavní.

Nosil temně vínovej dél a ozdobný zapínání, který se mámě moc nelíbilo, u nás v somonu takový nikdo nenosil a máma měla už po krk toho, že se táta s babičkou lišili jazykem a pořád s tím byly nějaký potíže. Boty tátovi vyšila sojombem, státním znakem naší země. Říkala, že geometrický ornamenty a dovnitř zatočený růžice, to má každej, ale takhle uvědomělej bude široko daleko jen táta.

Tátovi to bylo jedno, hlavně že špičky bot byly pěkně zahnutý nahoru, aby nevykoply ani malej kousíček naší posvátný půdy, a dost teplý, když táta v zimě celej den odhraboval sníh dobytku, kterej už byl na zledovatělou šlupku moc slabej a nemohl se dostat k žlutý ostrý trávě, která byla pod ním.

Ta zima, kdy se narodila moje nejmladší sestra, byla ze všech zim ta nejhorší. Nikdo z nás sice neumřel, ale přes tátovu každodenní dřinu s čajem a dekama nepřežilo jediný kůzle, který se toho roku narodilo.

Kdyby máma nerodila, dopadlo by to všechno jinak. Pomáhala by tátovi a ten by nemusel kvůli miminu tři dny jen vězet v geru a dělat pro uřvanou sestru teplo.

Takhle si to určitě myslela babička, protože kvůli miminu na ní máma neměla čas a my malí na ní zapomínali. Jak pořád spala, tak toho moc nesnědla, a když na začátku jara konečně vylezla ze svýho zablešenýho ovčího pelechu, byla vyzáblá jako strašlivá babice Úregma, která prý bydlela v horách u našeho letního tábořiště a kradla nehodný děti. Máma o ní mluvila, když jsme trápily naše štěňata nebo tajně poslouchaly za gerem, co si povídaj dospělí.

Babička sice, jak táta předpovídal, zimu přežila, ale nikdy s ní už nic pořádnýho nebylo. S ničím mámě nepomohla a byla na všechny kromě táty čím dál protivnější. Asi se taky těšila na malýho bátara, na vnuka, a Ojuna bylo obyčejný holčičí mimino jako my všechny před ní. Máma věděla, že je z toho táta smutnej, a babička zas měla další důvod ke svýmu peskování. Jako by zapomněla, že byla holčičí mimino stejně jako my, a tak se máma zařekla, že žádný další dítě mít nebude, a tak se i stalo.

Babičku jsme pohřbili v létě roku opice, rok potom. Ojuna právě začínala běhat, a tak s ní byla spousta práce. Přestala tehdy s plazenim a hopkánim po čtyřech kolem mámy a už se ani nepotřebovala přidržovat věcí v geru, když se chtěla postavit. Když jsme jí s Narou a Magi strašily Úregmou, tak si z toho nic nedělala, protože byla ještě hloupá, a my jí měly na krku od rána do večera. Ten týden, kdy babička umřela, jsme byli všichni kromě táty a Ojuny na návštěvě u Munchceceg.

Munchceceg byla mámina sestřenice, která měla taky skoro jen samý dcery a bydlela s nima a se svým manželem Majdarem asi den cesty autem od našeho geru ve vedlejšim ajmaku. Pozvali nás tehdy na ochutnávání jejich kumysu.

Jako my měli v našem kraji ty nejlepší hovězí kůže a taky náš kašmír patřil mezi ten nejvíc ceněnej, kvasili zas Majdar s Munchceceg to nejlepší kobylí mlíko v celým ovorchangajským ajmaku.

Táta se neměl s Munchceceg rád a musel se starat o stádo a babička byla na cestu moc slabá. Doma nakonec zůstala i Ojuna, protože co se týče dohlížení na malý dítě, máma babičce věřila. A tak měla bejt Ojuna s babičkou čtyři dny zavřená v geru, protože tátovi se hned první den, co jsme odjely, zatoulaly nějaký ovce a musel je jet hledat. Ale dopadlo to nakonec úplně jinak a skončilo to babiččinou smrtí.

Nikdo vlastně neví, co se tenkrát přesně stalo, protože táta byl pryč a nic nám říct nemohl, a Ojuna jen křičela, až mámě slzama, jak se k ní křečovitě tiskla, promočila celej límec u délu. Auto se cestou zpátky od Munchceceg a Majdara pokazilo. Došel benzín a podle mámy, a asi to byla pravda, to bylo k nejbližší pumpě moc daleko na to, abychom tam šly pěšky.

Měly jsme alespoň radost, že s sebou nemáme Ojunu, protože tahat jí dvacet kilometrů v gobijskym červencovym vedru střídavě na zádech a v náručí, to by nechtěla žádná. Taky jsme s sebou všelijak vlekly lahve od limonád plný kumysu a cestou jsme se zastavovaly a upíjely, a mlíko bylo za chvíli vroucí a nám všem se z toho točila hlava, protože za celejch dvacet kilometrů nebyl jedinej strom.

Když už náš domov nebyl černá tečka, osamocená ve stepi jak zbloudilý hříbě vraníka, ale rozpoznávaly jsme rám dveří i oranžovej pruh ornamentů kolem dokola, všimly jsme si nějaký zborcený hromádky asi dvacet kroků na západ od geru. Čím víc jsme se blížily, tím bylo jasnější, že to je to, co nás napadlo všechny, ale žádná to ze strachu neřekla nahlas. Babička ležela na zemi divně rozhozená, jako vyvrácenej pokroucenej strom, takže bylo hned jasný, že jen tak neupadla, ale zmítala se asi v nějaký křeči, ačkoli žádný křeče nikdy předtim neměla. Taky nebylo zřejmý, kam babička šla, protože tím směrem se nechodilo ani močit, ani modlit, ani pro argal na topení, zkrátka tudy nikdo nikam nechodíval, natož aby tudy šla ona, která vždycky chodila jen někam pro něco. Potom, co jsme se všechny vzpamatovaly z toho leknutí, chvíli jsme tak nad babičkou bezradně stály. Byla už tuhá a nešla narovnat. Ani zaťatý pěsti se nám nepodařilo otevřít a zkoušely jsme to jedna po druhý všechny, jen máma ne, ale nechala nás, abychom to dělaly.

Zničehonic pak najednou zbělala, vykřikla a rozeběhla se směrem ke geru. Magi, Nara i já, my ostatní, jsme na Ojunu zapomněly.

Seděla v geru na bobku u kamen, zabraná do Maginýho pytlíku s kozíma kůstkama, který skládala do řádků a ryla jima do země.

Tak to tvrdila máma, protože když jsme přišly my, Ojuna nebyla vidět, jen z mámina náručí se ozývalo drásavý hýkání a máminy paže byly úplně bílý bez krve, jak k sobě dítě usilovně tiskla.

Táta přijel druhej den ráno, před gerem našel babičku přikrytou kůží a vevnitř pět ženskejch namačkanejch na jedný posteli.

Babičku máma s tátou vytáhli na naše místo na svahu hory kousek na východ od nás a tam ji nechali. Když jsme se tam šli po čtyřiceti pěti dnech podívat, nebylo tam nic. Tehdy zůstala Ojuna poprvý sama doma, protože když táta vyslovil cestou babiččino jméno, mlela se mu v náručí tak, že jí táta musel postavit na zem a ona rychlostí nakopnutýho štěněte utíkala zpátky domů.

Když jsem se pak Ojuny ptala pozdějc, byla sice už velká a měla rozum, ale řekla mi o tom, jak to bylo, stejný nic jako tehdy. Ale jak tátu nabodnul na rohy bejk a on přišel domů a černě rudejma rukama si přidržoval natržený břicho, na to si pamatovala dobře. A to bylo jen pár tejdnů potom. Ojuně se dá věřit skoro tak málo jako mámě. Taky věčně držely spolu. Až do máminý smrti.

O babičce se pak od tý doby u nás už moc nemluvilo. Tomu jak od nás odešla, nikdo nerozuměl. Jen Magi a Nara někdy rozvíjely strašidelný příběhy a dívaly se po očku na Ojunu, která se koukala do země a dělala, že nic neslyší, a táta se mračil a máma bledla, a pak někdy praštila Magi a Naru po zádech, aby už mlčely. Jen jednou, to bylo pár měsíců potom, co jsme babičku položili na naše místo a nechali jí dravejm zvířatům, nám táta trochu povídal.

To nás zas jeden večer vzal s sebou na koně obhlídnout Maginu oblíbenou bílou kobylu, která měla každou chvíli vrhnout hříbě.

Jeli jsme tryskem, protože Magi naříkala, že kobyla už určitě rodí, za zadkama koní se v oblacích gobijskýho prachu k zemi skláněl unavenej tyranskej kotouč, a když jsem se otočila na Naru, cválala ve slunci jak juanská princezna v rámu zlatýho obrazu a jednotlivý vlasy jí zářily jako Ruskám, který žijou v našem somonním centru.

Když jsme přijížděli ke stádu, už zdálky bylo vidět, že je po všem. Kus dál od stáda stála nehybná bílá silueta vyčerpaný kobyly s mokrým hříbětem přisátým ke struku. Vypadaly spokojeně, a tak jsme je nerušili, a táta řek, že nám něco poví.

Takhle vážně a naléhavě mluvil naposled po tý velký zimě, když nám říkal, že nám nezbylo ani jediný kůzle a že jestli z toho místa rychle neodkočujem, nezůstane ani žádný jehně, a máma začala hned balit a druhej den ráno jsme jeli. Teď vypadal táta podobně slavnostně a skoro tak zasmušile. Prý nechtěl, aby u toho byla Ojuna, protože máma nám zakázala před ní o babičce mluvit a sama to taky nenesla dobře. Vyčítala si, že jí nechala doma samotnou, a na tátu se zlobila, že mu byly jeho ztracený ovce přednější než babička.

Ale táta přece nemohl vědět, že babička umře, to jsem chápala už tehdy, a tak jsem se táty zastávala, a že nic špatnýho neudělal, si myslim i teď.

Řekl: Přestože o babičce nemluvíme, mezi prvníma slovama vašich dětí bude jméno Dolgorma. Díky ní a díky dalším západním durvudskejm předkům tu teď můžem sedět u našeho stáda a zadkama cejtit teplo domovskýho ajmaku. Babiččina prababička se jmenovala Čulúnceceg. To otec jí dal takový jméno, protože byla vymodlenym květem, kterej vyrazil v puklině neplodný skály, v lůně jeho ženy, spolu s prvníma šedinama. Dcera Čulúnceceg, matka Dolgorminy babičky, byla darovaná jako patnáctiletá jednomu mandžudskýmu princi, ale můj prapraděd ji noc před svatbou unes a celej život jí skrejval, ačkoli jinak to byl jen ubohej lovec hlavatek a jeden z mála čistejch zápaďanů usazenejch kolem Velkejch jezer, protože ostatní padli v chamarskejch válkách a zbytek nesnes to věčný chalchský ponižování.

Tohle mě moc nebavilo. Cucala jsem stéblo a čekala jsem, až se táta dostane k něčemu zábavnýmu, k vyprávění, při kterym se tají dech. Že to uměl, jsem věděla, ale jen málokdy to předved. Tohle vyprávění bylo jako bzukot much v horkým odpoledni. Uspávalo mě. Věděla jsem, že pro tátu je důležitý, aby nám to řek.

Babička byla z bohatý rodiny magnátů kašmíru, protože její matka se zalíbila otci babiččina otce Onona, kterej kašmír dodával přímo na chánskej dvůr a z Urgy si pro něj jezdili chánský výběrčí v sametovejch čapkách s rajčíma chocholama. Babiččin otec byl velkej darga celýho kraje kolem Selengy, protože co on řek, to platilo, a jestli darga nechtěl, celej kraj odmítnul platit Mandžuům odvody, protože dargovi nojoni by si to s ostatníma gerama vyřídili, což bylo jasný každýmu.

Třeba když chán najednou zničehonic snížil cenu kašmíru a nebylo ze dne na den na čínskou rejži ani na dobrý ruský nože. Onon se vyhoup do sedla, křiknul morindó a proměnil se v čtyřnohý nedostižný vlající zvíře. A jak se tak v oblaku prachu řítil stepí, z gerů jeho mužů vybíhali bojovníci v karmínových délech, přes ruku pytle sušenýho masa a tvrdý dřevěný sedla. Jejich ženy s dětma mávaly a chrstaly na ně mlíko pro štěstí a Onon, s bojovníkama v zádech, pokaždý chánovo rozhodnutí zvrátil. A tak za jeho života cena kašmíru nikdy nespadla tak nízko, aby se babiččina rodina musela zabejvat s kůžema, kšeftovat s masem a starat se zvlášť o mlíko jako všichni ostatní, který se neustále hádali s lakotnejma Číňanama o každej juan. Nic jinýho jim taky nezbejvalo.

Proto jima Dolgorma vždycky trochu pohrdala. Její rodina je nikdy k ničemu nepotřebovala, a tak se s Číňanama nemusela nijak zaplejtat.

Už jsem tátu nějakou dobu moc neposlouchala, jména předků se mi pletly, nikdy předtim je táta neříkal a k tomu Magi lezl po vlasech krásnej lesklej modrej brouk a mně se chtělo koukat, jak obratně se mezi vlasama proplejtá, a trochu si u toho zdřímnout, protože slunce už dávno zašlo a ze země začal pomalu stoupat chlad.

Zavrtěla jsem se ve svym délu, táta pořád mluvil o Číňanech, zas o tom, jestli je ten davchanskej zelinář, a byl to otec toho dnešního, erlíc nebo ne, protože jeho máma se pořád s někym tahala, a tak je to klidně možný, ale jeho táta, starej Dordž se k němu měl jako ke svýmu. Starej Dordž je ale na druhou stranu takovej trouba, že by přijal důvěřivě za vlastní asi jakýkoli mrně, který by mu ta jeho, na kterou nedá z nepochopitelnejch důvodů dopustit, přistrčila zabalený v povijanu. Takže vlastně davchanskej zelinář erlícem nakonec třeba fakt je.

Takhle nějak táta chvíli mluvil a já už měla zavřený oči a tátovy slova jsem slyšela zdálky přes sladký šumění v mý hlavě a obraz velikýho neznámýho brouka, kterej měl křídla stejně mřížovaný, jako jsou stěny našeho geru, když z nich dáme s mámou před dalšim kočovánim dolu všechny plstěný plachty.

Už jsem si řikala, že usnu, protože když táta mluví o davchanskym Dordžovi a jeho synovi, tak už asi s babičkou skončil a nic zajímavýho se nedozvim, protože tahle historka už se jen léta omílá pořád dokola, když najednou slyšim, že táta mlčí. Možná už mlčel chvíli, a já to trochu zaspala. V ten okamžik jsem bleskurychle otevřela oči, byla by ostuda, kdyby táta viděl, jak zařezávám, když on takhle vypráví, protože to se nestává často. Tohle mi projelo hlavou, když víčka vystřelovaly nahoru, a já uviděla tátu, jak se dívá upřenym pohledem do mýho obličeje a sestry se dívaly taky tak a já jsem jen zčervenala a sklopila oči a cejtila, že jsem mezi nima najednou úplně sama, jako když se mezi telatama narodí jedno s kulhavym rozštěpenym kopytem nebo když se jehně narodí černý. Ale tyhle zvířata hned umřou, protože je nikdo nechce, ani vlastní mámy je nechtěj k sobě pustit, a když se takový tele žene hladový po struku, dostane kopanec a za dva za tři dny vždycky pojde. Ale mě si nechali, a já se najednou cítila jak to nepovedený tele, protože ta příhoda s davchanskym zelinářem, to mělo co dělat se mnou samou.

Pak táta řek, že už je pozdě a pojedem. Ale ještě než jsme kopli koně do žeber, naklonil se k Magi a trochu v legraci, ale spíš proto, aby z toho Magi nebyla moc nafoukaná a nám dvěma to nebylo zas tak líto, ačkoli velký vyznamenání to teda bylo, řekl, že babička by měla určitě radost, kdyby se první vnučka jejího oblíbenýho syna jmenovala Dolgorma. Magi jen pohodila copem. Bejt nejstarší je dobrý. To jsme věděly všechny.

Někdy mě napadalo, že Ojuna má dost velkou smůlu, že je tak malá, a tak se s ní nikdo z nás nechce bavit. Když jsme všichni jezdili k Munchceceg na kumys, nechat si opravit rádio a zařídit drobný nákupy do somonního centra nebo k davchanskýmu zelináři pro cibuli, tak zůstat doma s Ojunou vždycky znamenalo nudu a potrestání tý, která z nás zlobila nejvíc. Jako by máma tohle cejtila, nedala na Ojunu dopustit, a když slyšela, že řve, přilítla a něčím nás přetáhla.

Asi to bylo správný, protože my Ojunu různě pokoušely, přivazovaly jsme jí na šňůru, aby s ní bylo míň práce, a ona si pak za den vyběhala v trávě psovskej kruh. Vysazovaly jsme jí velbloudům mezi hrby a nutily jí, ať vyšplhá nahoru na ger zavřít dýmovou díru, a pak se bavily, když nevěděla jak dál, jen zuřivě mávala ručkama a vztekala se, než jsme jí sundaly.

Jednou jí Magi skoro zabila.

Magi byla, než se narodila Ojuna, vždycky ta nejhlavnější. Narodila se mámě a tátovi přesně devět měsíců po tom, co se nastěhovali do svýho společnýho geru, a byla z nás všech ta nejvyvedenější, jak řikala máma, když si zálibně prohlížela její koňsky tlustej, modře se lesknoucí černej cop. Vlasy, který rámovaly ušlechtilej, vpravdě mongolskej obličej. Proto Magi na Ojunu vždycky trochu žárlila a její trapitelský pokusy byly od začátku ty nejlíp vymyšlený.

Ale tenkrát, když Ojunu málem zabila, tak to bylo něco jinýho.

Šla tehdy na celej den ven se stádem, protože táta potřeboval nějaký dohlížení, ale tý práce nebylo tak moc, aby jí máma ráno nemohla šoupnout s sebou taky mimino. Čekali jsme nějaký příbuzný z Města, a tak se máma celej den jen motala kolem kamen v mastný páře a my s ní, a mimino by z toho bylo zpocený a ubrečený a nedalo by jí pokoj.

Ojuně byl tehdy skoro rok, byl konec podzimu, ale zrovna se ještě udělalo na pár dnů teplo, a tak Magi vzala dítě, kus hadru a misku s rozvařenou rejží dítěti na oběd a šla na jeden z pahorků, odkud bylo na stádo pěkně vidět. Koukala dolů, nakrmila dítě a šla se kolem podívat po divokym česneku. Magi pak říkala, že se každou chvíli otáčela, jestli Ojuna neslezla z deky, a pak se prej jednou ohlídla zas a nad Ojunou se skláněl čumák divokýho psa. Možná to ale bylo jinak. Já bych taky nikdy nepřiznala, že jsem tak hloupá, že nechám dítě dlouho samotný. Jistý je, že jsme ten den na Magi strašně dlouho čekali. Když táta vylovil z lavóru poslední dvě skopový žebra, obral je a pak poslal Naru s kostma ven, Magi pořád ještě v geru nebyla.

Vrátila se, teprve když táta vyrazil v sedle směrem ke stádu a máma z plnejch plic křičela na všechny světový strany její jméno. Magi se přiloudala bílá v obličeji jak sněžnej leopard a z podpaždí se jí ozývalo tichý, žalostný kňourání. Když Ojunu mámě po dlouhym přemlouvání dala, všichni jsme zatajili dech.

Obě batolecí tváře byly posetý otiskama psích zubů.

Nebyly to kousance, jen takový malý ranky, divný škádlení psa, kterej lidský mláďata znal. Máma se pak na Ojunu ještě víc upnula, a Ojuna, stejně jako když umřela babička, s nikym jinym dlouho nechtěla bejt. Ty otisky tam zůstaly ještě dlouho viditelný. Už nikdy nebyly Ojuniný tváře obyčejně hladký. Doteď nosej drobný fialový jizvy.

Magi pak několik dní vůbec nemluvila, a když z ní nakonec vypadlo to o tom hledání divokýho česneku a o divokym psu, kterej se znenadání skláněl nad Ojuninym obličejem, při každý větě se zajíkala a bezradně házela rukama do stran, jako by se každym slovem měla v našich očích propadat níž a níž, a taky že jo.

I táta, kterýmu slíbila porodit malou Dolgormu a kterej se jí většinou předtim vždycky zastal, byl najednou tvrdej a podmračenej.

A to ještě nikdo z nás nevěděl, že tenhle teplej a nebývale deštivej podzim je náš poslední společnej.

Jako by se babiččinou smrtí naše rodina začala nějak po malejch kouskách drolit jako chátrající ovó, který přestává zajímat svý uctívače a kámen po kameni se propadá do stepi.

Ovó, kam naše rodina chodila nejčastějc, bylo od našeho geru asi tři hodiny na koni směrem k západním hranicím našeho ajmaku. Hromádka drsnejch ohlazenejch kamenů na úpatí hory s ženskym profilem, který se říkalo Boróny úl. Slunečný dny se tam opravdu daly spočítat na koňskym kopytu a celá ta hora byla neustále zahalená deštivym mrakem, z kterýho se v provazech bez přestání řinula voda.

Nejvíc jsme se tam jezdívali modlit, když bylo sucho a stáda byly na kilometry poznat prašnejma oblakama. Když se řeka změnila ve vlhký bahno s pár osamělejma tůňkama, ve kterejch dobytek sváděl každodenní bitvy o vodu. Mláďata a starý kusy tyhle boje nemohly nikdy vyhrát, a tak jen tupě koukaly, než se jim kolena podloměj a zadky je konečně stáhnou k zemi.

K tomuhle ovó se pak máma s tátou a s náma všema ostatníma vypravili. Nad hlavou nám kroužili supi, netrpěliví, až svý dlouhý holý růžový krky ponoří do vlhkejch krvavejch vnitřností zdechlin, a máma s tátou svoje koně hnali tak dlouho, dokud se na obzoru v tetelícím se vzduchu nevyloupl ženskej profil Boróny úl s třepetajícíma se modrýma chatakama na úbočí. Naše ovó bylo plný různejch přinesenejch věcí a celej ten několikahodinovej modlitební vejlet byl pro nás malý naplněnej vzrušenym čekánim na nový věci, který za tu dobu, co jsme tam nebyli, někdo naší mohyle daroval. Zdálky byly vidět modrý plápolající šátky a taky pár bílejch a žlutejch, uvázanejch na okolních stromech. Šátky byly obvyklý, ty jsme vždycky vezli a přivazovali taky, ale mezi kamenama ovó a na nich byly položený i starý pneumatiky, pivní lahve lidí z Města, červený plechovky se žlutým ornamentem, kusy starejch drátů a další dobrý věci, který se nesměly brát. Obešli jsme ovó ve správnym směru třikrát dokola, kolem vlály potrhaný barevný chataky a mezi pahýlama stromů profukovalo. Žádali jsme naučenejma formulema o déšť.

K ovó jezdila nejradši babička. Brávala si dél protkávanej jako stříbrnýma nitkama, s podobně zvláštním západním zapínánim, který máma na tátovi neměla ráda, učesala se a svůj tenkej dlouhej prošedivělej cop si uvolnila a znovu zapletla do hubenýho ohůnku. Složila si pár chataků do rukávu a každýmu ze svejch vnoučat vtiskla do ruky několik bonbónů, který jsme pak pod jejím dohledem museli na ovó položit.

Myslim, že jsme tam asi hodně jezdili kvůli ní. Táta s mámou se modlili taky rádi, ale tak rozhodnutě, jak se k ovó už po pár tejdnech sucha chtěla vypravit babička, to se k modlení neměli. Taky jak Dolgorma umřela, tak jsme tam jezdívali míň a míň, a myslim, že Ojuna o moc přišla, že si naše pravidelný výlety za modlenim a novejma zajímavejma věcma, který lidi na ovó přinášeli, moc neužila.

Jako v každý pořádný rodině, i u nás naproti vchodu do geru stál dřevěnej stolek se soškama většinou různě velkejch Burchanů, ale i s jinýma. Kolem stolku byly rozestavený fotografie nás, když jsme byly malý, a taky mámy jako sedmnáctiletý krasavice a táty jako mladýho pohraničníka s puškou.

Babička z nás všech před soškama klekávala nejvíc. Měla skloněnou hlavu a povídala si pro sebe. Táta s mámou byli jiný. Ale když se modlila babička, tak byla nejzvláštnější z nás všech. V těch chvílích jsem cítila, že je to mocná čarodějnice. Když umřela, tak jsem přemýšlela, jestli její poslední křečovitý kroky nemířily právě k našemu ovó. Místo, kde jsme jí našli, by tomu napovídalo, ale už jsem si pak po těch letech nemohla vzpomenout, jestli ty šaty se stříbrným prošíváním na sobě tehdy měla nebo ne. To by pak bylo jasný. Babička by se v domácim zašlym starym délu na takovou pouť nikdy nevydala, za to ručim.

Mámě jsem o tom, jak se táta tenkrát po západu slunce odmlčel a díval se na mě divně, nic neřekla, ale šla jsem s tím za Narou, protože Nara byla trochu světlejší než my všichni ostatní, a tak mohla mýmu osamělýmu pocitu rozumět líp.

Nara totiž tohle moc dobře znala.

Většinu času mezi třetim a sedmym rokem jsem trávila v chúchdijn cecerleg. Nara taky. Mezi náma je jen rok a měsíc, a tak nás tam dali společně. Já bych bez ní nechtěla a máma byla ráda, že je to při jednom.

Náš chúchdijn cecerleg byl, jako většina ostatních školek, v somonním centru, v jediným trochu městě, který jsme tehdy znaly.

Několik gerů v ohradách, pár lehkejch dřevěnejch domků, který se v zimě nedaly vytopit a v létě v nich bylo žárem k nevydržení, a pár zděnejch velkejch domů od Rusů. Kromě školky ještě škola, doktor, barák revoluční strany a somonního předsednictva a pak ještě kulturní centrum, kde se slavily výročí a taky tam rodiče chodili volit.

Do chúchdijn cecerleg nás rodiče poprvé přivezli jednoho slunnýho žářijovýho dne roku hada a pak už nás tam vozili každej devátej měsíc, vždycky po konci našich letních prázdnin, kdy se skoro všechny děti vracely ze svejch gerů do studenejch internátních budov.

Jedeme našim uazem, tehdy ho táta čerstvě koupil od svýho švagra Tsoba, šikovnýho obchodníka s novosibirskýma džípama. Táta se dřív nechával najmout jako řidič, a protože Tsobó vždycky jen sliboval, ale nikdy neplatil, táta jednou místo do Města přijel s džípem před náš ger. Babička lomila rukama a táta slíbil, že auto hned druhej den vrátí. Tím to bylo vyřízený. Máma se časem naučila řídit a do školy nás pak vozila taky.

Táta zastavil přímo před čerstvě omítnutou budovou školky. U kůlů frkali unavený koně Mongolů, kteří bydleli daleko, a kolem postávaly ztichlý hloučky dospělejch, který se navzájem neznali, a skupinky příbuznejch, který se tu náhodou dali dohromady. Zatímco kolovala butylka a dospělí ve slavnostních lesklejch délech stříkali v povznesený náladě pár kapek do každý světový strany, děti poskakovaly a tahaly se za vlasy, nebo se ustrašeně krčily u rodičů se zlýma předtuchama brzkýho loučení jako my dvě.

Nara musela od začátku něco cejtit. Ani na okamžik se nedala zmást rozesmátejma obličejema okolních dětí a chlapečka, kterej jí začal zezadu přátelsky škrtit, kopla tak, že pak celej úvodní proslov somonního předsedy profňukal.

Naši místnost, kde jsme měli bakelitovej povoz s koněm, malýho vlka s pravou vlčí kůží, stavebnici od spřátelený školky z Vladivostoku, věšáčky s ručníčkama a kolem dokola kruh ze židliček, jsem měla ze začátku moc ráda. Nara ne.

Nara většinu věcí prokoukne dřív.

Učitelky nás usadily kolem dokola na židličky, všichni jsme z dlaní udělali mističku a učitelka nás obešla se sáčkem šedivejch čokoládovejch bonbónů Solnce rebjat, který chutnaly dospělostí a voněly jako všechny věci z našeho somonního obchodu. Pak rodiče odjeli.

Po několika dnech bylo jasný, že Nara bude vždycky při všech hrách stranou. Tu barvu stepního písku, do kterýho zapadá slunce, ten teple hnědej odstín jejích vlasů si kromě mě nikdo neoblíbil.

Nara byla oros, tak jí říkaly učitelky, když tloukla o zem malým vlkem nebo nechtěla čaj, kterej nebyl dost slanej a mastnej. Ostatní se jí začali pošklíbat podle nich, tlustejch burjatskejch učitelek. Řekla jsem to hned tátovi. Nejdřív zfialověl a zatnul pěsti, a pak mu obličej změknul a jakoby škodolibě se zvlnil, ale to není jistý, protože nakonec rázným hlasem řekl, že si z toho nemáme nic dělat, ať nás ani nenapadne učitelky neposlouchat a necháme si to pro sebe.

A tak jsme se tvářily, jako že si z toho nic neděláme, protože táta řekl, že špatný jsou oni a ne my. Ale úplně to nešlo. Oběma nám bylo s Narou jasný, že něco špatně je, protože normální vlasy jsou černý jako noc, černý jako cop naší Magi, kterou měli všichni odjakživa rádi.

Já jsem to zažila vlastně poprvý až ve škole.

Tenkrát, jak se v Dordžově geru ztratil pes.

Hodně se o tom ve škole mluvilo, protože Dordžův ger byl v somonním centru ten úplně první ger z východního směru od Rudejch hor a z týhle oblasti pocházelo vždycky hodně dětí a taky já a Nara s Magi.

Ten pes ustavičně štěkal a lítal sem tam s vyceněnejma tesákama a z tlamy mu tekly sliny a dělaly na zemi tmavý loužičky. Byl taky neobyčejnýho vzrůstu, a každej ho proto znal.

Pak nebyl. Zmizel. Zničehonic ze dne na den a už nikdy se neobjevil. To už jsme s Narou chodily do školy a přes rok bydlely v internátu.

O několik dní později, když se zpráva rozkřikla, objevilo se na našem záchodě vyrytý nožem v dřevěný boudě vedle internátu: Kdo neví, kam se poděl Dordžův pes, ať se podívá do misky… a pak moje jméno. A od tý doby to vlastně začali říkat.

Možná byla chyba, že ta nožem vyrytá věta tam zůstala tolik let. Postupně sice víc a víc tmavla a začala se ztrácet a nakonec boudu zbourali. Ale to už jsem do školy nechodila a nikdo nepochyboval o tom, že s mojí mámou není všechno v pořádku.

Co se dělo v somonním centru, bylo u nás doma celkem k neužitku a naopak.

Časem se tyhle dva světy začaly sobě čím dál víc vzdalovat. S Narou a Magi jsme trávily většinu času v internátu, a rodičovskej ger se tak stával něčím zvláštním a přechodným, jako nám připadal chúchdijn cecerleg toho prvního teplýho zářijovýho dopoledne.

Já v našem bílým, provazama obmotaným plstěným stanu s kopou argalu na topení, vlčíma psama a dveřma, na jejichž svatej práh, co si pamatuju, nikdo nikdy nešlápl, byla v těch letech spíš ve snech než opravdu. A ani pak to vlastně nemělo bejt jiný.

Ty strašlivý noci, když mi bylo kolem deseti, už nikdy nemůžu zapomenout. Máma s tátou byli k nenalezení. Ty sny byly plný šelmího vytí, naše zimoviště v závětří hor v nich bylo prázdný a já se neměla kam vrátit. Protože oni na mě nepočkali. A v dálce jsem viděla zřetelný pohupování, jak to dělali bokama naši velbloudi, když táhli všechen náš oranžovej vyřezávanej nábytek a všechny horní opěrný tyče a prostřední dřevěnej sloup, kterej náš ger podpíral a držel nad náma i oblohu, aby nespadla, protože proti nebi nic široko daleko takhle vztyčený nebylo, jen hory, který nám kryly záda, ale tyhle lhostejný kamenný kolosy by nebe samy o sobě nikdy udržet nemohly. Já v těch snech hodně běhala, honila se za něčím, a naše rodina mezitím mizela za rozpáleným obzorem a já tušila souvislost s tím nápisem v boudě, kam jsem chodila močit a taky si dřepnout, když jsem nechtěla nikoho vidět, ani Naru ne. Na ty vyrytý slova koukali všichni, když tam v šeru tlačili. Byly vyrejpaný velkejma čitelnejma písmenama.

Nara spala vedle mě, ale v těch nocích jsem byla sama. Jen se šelmím vytím, ve kterým jsem občas zaslechla Ojuninej naříkavej pláč, když jsem jí večer strašila v geru Úregmou a ona už rozuměla dost na to, aby věděla, že bez mámy je mezi náma ztracená, a já jsem v těch nocích trpěla prvníma výčitkama svědomí.

Možná i Nara měla takový noci, ale asi ne, protože když už to nešlo vydržet, tak já k ní několikrát v noci přišla, ale ona nikdy.

Magi spala ve spací místnosti se staršíma, a tak nevim, jak to bylo s ní. Ale nemyslim, že by Magi mohla mít takový zlý noci, že by mohla přemejšlet podobně jako já. Nikdy s náma moc nemluvila a nehrála naše hry.

Nevím o ní moc, nejvíc si pamatuju její mléčně lasturově bílej obličej a temný zasněný oči. Byla z nás nejvyšší a asi nejchytřejší, alespoň ve škole jí to šlo vždycky líp než nám. Já si ale pořád myslím, že byla moc líná na to, aby jí táta měl radši než nás ostatní. Že si to nezasloužila. Ale řekl to, když umřela, a všechny jsme to věděly už dřív.

Když jsem tátovi přinesla ukázat malou Dolgormu, jeho první vnučku a čtvrtou toho jména v našem rodě, začal hned mluvit o Magi a dojatě popotahovat, a tak jsem jí zas popadla a šla, protože já nebudu litovat tátu, pro kterýho nejsem dost dobrá.

To bylo už hodně let po tom, co se Magi zabila při Nádamu jako první a chvála Burchanovi zatím jediný z dětí Alty a Túlega, mejch rodičů.

Když jsme byly úplně malý a Ojuna ještě bloudila po sansáru nebo byla horskou kozou nebo starcem nad hrobem v nějakým vzdáleným ajmaku, jezdila z nás na koni nejlíp Nara. Tehdy ještě máma neměla ani jedinej šedivej vlas a táta, když navlečenej ve vlčí kůži čekal u tarbaganí díry, vždycky ulovil nejmíň dva nebo tři vyplašený stepní sysly.

Když jsme se pak najedli a táta nemusel hned za stádem, vysadil nás do malejch sedel a jezdily jsme pomalu v řadě za sebou. Táta vedl a my jely a prsty jsme měly zatnutý koňům do šíje a hříva nám voněla do tváří prosluněným koňským pižmem a šimrala hrubejma žíněma.

Někdy jsme jezdily po dvou, a to bylo nejlepší jet s tátou. Mohla jsem se opřít dozadu a cejtit ve vlasech pohyby jeho rukou, jak koni naznačovaly co a jak. Máma s náma vyrážela jen někdy, jezdila, jen když bylo potřeba, vejlety, který nekončily uctěním ovó nebo návštěvou Munchceceg a Majdara, moc nechápala. V tom byla jako babička. Taky se bála, a kdyby bylo po jejím, tak bychom se začly učit mnohem pozdějc a Nara by nemohla bejt druhá v ajmačnim přeboru tříletejch dětí a Magi by se možná nezabila, protože by si nevěřila tak, aby jela největší koňskej závod naší země – Nádam.

Já jezdila vždycky obstojně, ale s Narou jsem se měřit nemohla. V době, když jsme byly doma asi na pátejch prázdninách, konečně zas na dva měsíce pryč z internátu, se Magi začala, Burchan ví proč, strašně zlepšovat. Pak asi jedny nebo dvoje další prázdniny byly vyplněný lítejma soutěžema mejch sester.

Nara nechtěla svý prvenství pustit, a tak jsem byla celý dny s Ojunou, nebo jsem kuchala a vařila sama s mámou v geru, zatímco Magi s Narou vobjížděly celej ajmak, aby si ujasnily svý pozice, ačkoli takhle tomu nikdy žádná neřekla. Prostě zajížděly nový sedla, trénovaly dvouletý divoký klisničky nebo pod záminkou nákupu uháněly do somonního centra a zas zpátky. Večer se vracely rozpálený, pletly nohama a já neměla s kým hrát ovčí kůstky, protože lehly a spaly. Nemohla jsem tehdy Magi vystát víc než obvykle, protože Nara byla moje, a ona si brala, co bylo pro jednou mý. Naře jsem přála, aby prohrála, abych jí mohla tisknout a utěšovat, aby konečně viděla, že já jí chci opravdu, a nejenom kvůli závodění jako Magi. Pak se to ujasnilo, sestry přestaly s celodenníma vejletama a Magi se pomalu začala připravovat na Nádam.

Nádam je u nás každej rok jedenáctýho a dvanáctýho dne sedmýho měsíce velká událost ve všech ajmačních a somonních centrech a úplně největší pak ve Městě. Kromě koňskejch závodů se ještě zápasí a střílí z luku, ale to mi nikdy nepřišlo tak zajímavý.

To léto před Nádamem jezdila Magi zas každej den. Bylo jí v tý době šestnáct nebo sedmnáct a rodiče začali mluvit o vdavkách, ale svět ze hřbetu koně je myslim strašlivě rychlej a rozmazanej, a tak si Magi skrz tu barevnou rozmázlou skvrnu somonního centra, kolem kterýho se dennodenně proháněla, žádnýho nápadníka nemohla dost dobře prohlídnout.

My s Narou si opálily konečky vlasů a modlily se, jak jsme nejlíp dovedly, protože Magi chtěla vyhrát, a to bylo to jediný, co jsme pro to mohly udělat.

Nádamová louka je na sever od centra našeho Města. Z jedný strany jí lemuje Tůla, řeka, ve který se nikdo nikdy nekoupe a břehy jsou neustále plný žen, který máčej koberce a drhnou kartáčema barevný ornamenty. Z druhý strany louky je masnej trh, plátěnej stan se spoustou much a háků se skopovým lojem.

Na Nádam jsme jeli všichni.

Ojuna chtěla bejt taky důležitá, a tak si vymámila účast v závodě pětiletejch dětí, ale pak se těsně před startem schovala mezi barelama vody, který tam byly pro koně připravený, a my kvůli horečnatýmu hledání málem nestihli začátek Magina dostihu.

Magi jela dobře. Přesně tak, jak táta radil. Nehnala se a nechala nejdřív uzdu plandat, aby si kůň vybral svý vlastní tempo. Když projížděla kolem nás, máma měla v očích slzy a Ojuna výskala tak, že kdyby jí táta nedržel, vběhla by mezi ostatní koně a plašila by je tak, aby Magi nikdo nedostih. Mohla bejt druhá nebo třetí, ale pak, míjela zrovna čacarganový křoví, se stalo něco hroznýho. Kůň doběh závod sám. Magi spadla a zlomila si vaz. Ostatní koně Magi přeskakovali, táta vyběh proti nim a já si pamatuju na to úplný ticho, když od ní vstával a my očima visely na těch jeho.

Uprostřed všeho toho ryku se otevřela brána. Máma začala řvát a já viděla nicotu jak tlamu otrávenýho obrovitýho květu, jak nekonečnej tunel chřtánu, do kterýho padaly obrazy mý sestry a nechávaly prázdnej prostor pro věčnej pláč, a já jsem věděla, že se poprvý koukám přes okraj do temnoty a nesmim zavrávorat.

Magi umřela strašně rychle a my jí druhej den uložili mezi kameny na naše místo. Když jsme tam přišli po čtyřiceti pěti dnech, nebylo tam nic a my všichni i s Ojunou poklekli a pak se po západu slunce beze slova vrátili domů. Tátu jsem v těch dnech viděla poprvý opilýho tak, že nemoh mluvit, a máma ráno vstávala se sluncem, aby zvládla venku všechny tátovy práce, na který jemu stačila chvíle. Vracívala se ztahaná a šedivá po tváři a táta seděl celou tu dobu u geru nebo jezdil s lahví na naše místo v Rudejch horách. Když se vracel, už zdálky jsme poznávaly jeho zvadlou siluetu v karmínovým délu a kůň se pod nim motal, jak se táta klátil ze strany na stranu a dával zmatený povely.

Jednou, když jsem šla sama na argal, zahlídla jsem ho opřenýho o skálu. Byl špinavej a ze špatně opřený lahve vytejkal bezbarvej pramínek ztrácející se v trávě. Odehnal mě máchnutim ruky a tvář si schoval do dlaní. Šla jsem pryč. Táta ten večer vůbec nepřišel domů.

Ráno mě probudilo praskání větviček, a když jsem zvedla hlavu, viděla jsem tátův ohněm ozářenej obličej, jak se sklání a rozfoukává uhlíky na budány šol, nudlovou polívku, naše ranní jídlo.

Máma toho rána už nešla za stádem a táta popad poslední lahev a mrsknul jí za ger do stepi.

Když byl táta takhle špatnej, přijela k nám na nějakou dobu mámina mladší sestra Šarceceg. Svýmu jménu dělala čest, protože kdyby se tahle Žlutá květina v těch zlejch časech neukázala, nevím, co bychom si počali.

Šarceceg pořád zářil ve tváři prosluněnej úsměv. Byla o něco mladší než máma, ale podle výraznýho tenkýho nosu a štíhlý bokatý postavy bylo poznat, že krev maj společnou. Šarceceg náš ger spravovala po celou tu dobu, co byla máma se stádem, a když přišla, třela jí nohy mlíkem a rozčesávala mámě cop spečenej potem a prachem. Dohlížela na Ojunu a nám s Narou vymejšlela program, abychom nechaly tátu samotnýho a netrávily čas posedávánim u geru a řečma o Magi. Den s Šarceceg byl od rána do večera vyplněnej množstvím všelijakejch drobnejch prací, který mě otravovaly. Nechápala jsem, proč máme čistit gerovou plachtu a vařit tak zbytečně složitý jídla, když nám vždycky stačil chúrag s búdzama, ale jinak jsme s Narou Šarceceg milovaly.

S mámou jsme nikdy neměly hlad a nemusely se ničeho bát, taky se starala, abychom si jednou za měsíc měnily dél. Když jsme byly nemocný, podpírala nám hlavu, abychom se mohly napít, a dávala nám svý maso, když byl táta hladovej a ovce pro všechny nestačila. Ale jinak s mámou nic moc nebylo. Šarceceg se smála a uměla mluvit tak legračně, že jsme se s Narou svíjely na zemi, až nás bolely břicha a celej ger se třásl takovym povykem, že táta odcházel hodně daleko a místo jedný flašky si brával radši dvě. Večer, když kromě ní a nás byla jurta prázdná, zas vyprávěla různý strašidelný historie.

S rozpuštěnejma vlasama připomínala v tmavym geru Úregmu, podobně jako dřív babička, a já si říkala, jak se asi Ojuna musela strašně bát, když jsme jí touhle babicí děsily. Tak dobře jako Šarceceg si nikdo vymejšlet neuměl.

Každej její příběh byl úplně jinej a všechny stejně tajemný a divoký. Venku hučelo šoró, ger se vlnil a plachty šustily písečnejma poryvama, ve stepi vylejzali hadi a z hor k nám dolejhalo vlčí vytí a já cejtila, že všechny Šarcecežiny příběhy jsou pravdivý. Když jsem to šeptla mámě, jen řekla, že mám bujnou fantazii. I proto byla Šarceceg lepší.

Mámina sestra byl první člověk z Města, kterýho jsem poznala. A protože teď jsem byla nejstarší já, tak slíbila, že mě vezme s sebou. Potý, co táta zas začal normálně dělat svý mužský práce, a předtim, než máma poslala Šarceceg pryč, si mě jednou Žlutej květ vzala stranou. Já měla před sebou ještě tři roky školy, ale byla jsem připravená sbalit si svůj sváteční dél, popadnout sušený maso a jet ještě ten den. Jenže Šarceceg řekla surgúlijg togsoch jostoj, a tak nezbejvalo než tři roky čekat.

Tři roky plný představ o skutečnym životě, kterej někde nerušeně plyne a nic o mně neví. Tři roky, který jsem trávila v mátožný netečnosti, protože nic z toho, co se dělo kolem, mi nebylo dost dobrý. Já v sobě nesla slib jako poslání a chtěla tam, kde se sny všech mladejch holek ze somonních center střetávaly a kde si jako můry pálily křídla.

Šarceceg skutečně to slíbený léto přijela.

Zničehonic se objevila na závěrečným loučení s učitelema v kulturním domě našeho somonu. Kulturní dům byl ten den úplně přeplněnej. Přijely celý rodiny těch, který spolu se mnou ten rok končili somonní školu, aby slavnostně naposled vyzvedly svý potomky a už napořád si je odvezly do svýho světa.

Do sálu jsme natahali židle, nad pódium na velkej papír napsali Tavtaj morilnó a ředitel školy prones plamennou řeč o naší budoucnosti.

Naše škola měla i svý slavný absolventy. Cúleg byl národnim orlem v lukostřelbě, Davá se vdala za dargu chuvsgulskýho ajmaku a dvojčata Uram a Cagánbulag si před dvěma rokama ve Městě otevřeli prodejnu s autodílama a prej si vedli moc dobře.

Mezi židlema se proplejtali naši spolužáci a z krabic rozdávali jablka a kusy árúlu, který z obecnejch prostředků zakoupilo pro tuhle příležitost somonní předsednictvo. Šarceceg seděla v první řadě, musela přijít strašně brzo, aby takovýhle místo dostala. Když jsme na pódiu recitovali Javúchúlanovy básně a pak si chodili po jednom potřást rukou s předsedou, v jednom kuse na mě mrkala. Moje vysvědčení bylo jedno z těch nejlepších, máma si ho opřela v geru o našeho malýho Burchana, já si trochu poplakala s Narou a táta mi dal pár rad, abych ve Městě hned někomu nenalítla, protože on tam byl a nikomu nevěřil, a to je ten nejjistější způsob jak se neztratit.

Ojuně Šarceceg přivezla obrovskou mašli do vlasů, takovou, jakou nosí malý Rusky, a když se se mnou loučila, vypadala, jako by se jí na hlavě zahnízdil chvějící se blankytnej modrej pták.

Cesta byla moc špatná. Jen co jsme vyjeli, Tengerové spustili z oblohy potoky vody a step, která není zvyklá pít, se do dvou hodin proměnila v nedozírný bahniště, ve kterym náš džíp co chvíli hrabal kolama naprázdno a Šarceceg s řidičem úplně promočený tlačili.

Já seděla na svým pytli s věcma a koukala se z okýnka, protože jsem si nechtěla sváteční dél od mámy zamazat a Žlutej květ taky říkala, ať sedim.

Z Rudejch hor do Města žádná cesta nevede, ale naši řidiči znaj svou cestu jak zvířata, a i když jezděj v noci nebo opilý, žádnej z nich ji nikdy neztratí, a tak jsme jeli hodiny a hodiny horama, kde jen pokroucený pařáty stromů a občasná velbloudice s mládětem připomínaly život, a pak jsme se svezli k planinám, kde jsme byli mezi obzorama úplně sami, a já si říkala, že každou chvíli už musí něco přijít, ale teprve večer jsme dorazili ke třem hrdejm samotářskejm jurtám a za pár tugrů měli nocleh i s nudlovou polívkou a ráno jeli hned dál.

My s rodinou měli různý tábořiště, kromě našeho nejoblíbenějšího v Rudejch horách ještě u Baga úlu, poblíž Muromu a čtvrtý, kterýmu se říkalo risúnkový, protože skály nedaleko odtamtud byly plný risúnků, prastarejch kreseb a ornamentů našich předků, kterym nikdo nerozuměl. Risúnky byly i v Rudejch horách.

Rudejma horama jsme nakonec většinou nazývali všechny tyhle místa. A to byly od sebe za špatnýho počasí vzdálený i pár dnů. Ale takovou dálku jako se Žlutým květem do Města, to jsem předtím nikdy nejela. Svět byl mnohem větší, než se dalo vůbec představit, a za každým kopcem dál rostl a nemělo to konce.

Jednou jsme vzali kus cesty nějakou mámu s miminem v ranci, oba už dost vysušený, jak tam hodiny čekaly na horku, a já přemejšlela, jestli jsou tihle lidi už nějak trochu jiný než my. To nám zbýval do Města jen necelej půlden a tam mělo být jiný úplně všechno. Mongolka celou cestu mlčela a u svýho geru se nechala vysadit i s miminem bez jedinýho slova díků.

Za hodinu vykoukl za kopcem první komín ulánbátarský tepelný elektrárny. Chtěla jsem vidět letiště, ale to bylo dál, aby letadla nepadaly na domy, tak z toho nic nebylo. Ale viděla jsem největší obchodní dům v naší zemi. Přísnej vysokej prosklenej barák, naproti betonovej cirkus, a po každý straně ulice plno malejch stánků s barevnejma sušenkama, hnědejma a zelenejma lahvema s limonádou, taky malý pultíky s ovocem, váhou a telefonem a babky, co prodávaj po jednom pomačkaný cigára.

Jak jsme vjížděli ulicí čím dál hloub do Města, všechno to houstlo a lidi se motali čím dál rychlejc a zmatenějc, až jsme za náměstím zabočili doleva nahoru a mně se ulevilo, protože lidi se někam vsákli a bylo jich tam asi tolik, jako když se k nám do somonního centra sjedou Mongolové na Nádam, a to jsem znala.

Šarcecežin mikrorajón se jmenuje Sansár. Je to dobrá čvrť. Bydlej v ní spořádaný rodiny, který jsou ve Městě dlouho, a mezi místníma je jen málo Číňanů a vůbec jinejch národů, což je dobře. Šarceceg zaplatila penězma, který jí máma vtiskla do ruky, když jsme se u nás chystaly. Já měla nepříjemnej pocit, že těma penězma si máma něco vykupuje. Ale to byla jen chvilka, protože pak ten Mongol, co nás vezl, odešel, Šarceceg mi do ruky vrazila kus kozy od táty a ukázala na svý dveře.

Stály jsme před panelovym domem, kterej se měl stát mým novým skorodomovem, tak jsem si to tehdy v duchu říkala, protože představa, že se do našeho geru nevrátim dlouhý léta, by mě tehdy zabila. Bylo mi čerstvejch šestnáct, byla jsem poprvý ve Městě a měla jsem jasno jen v tom, že se mi právě splnil můj sen.

Asi jsem si myslela, že si prohlídnu všechny ty obchody, přejím se marmeládovejch koláčků, nakoupim si bublinkovejch limonád, prohlídnu si Revoluční muzeum a pojedu domů. Ani už sama nevim, co jsem si tehdy představovala, co mi bloudilo hlavou. Rozhodně to ale nemělo nic společnýho s prací a s penězma. To už se mi do hlavy nevešlo. Každej den jsem viděla nový věci a bylo jich moc. Co mě ale překvapilo hned, byl Šarcecežinej mužskej. Nic mi o tom neřekla. Myslela jsem, že budem jen spolu, a Mergen se navíc přes den skoro nehnul z kuchyně. Nevěděla jsem, jestli mu o mně Šarceceg předem řekla. Měl lhostejnej obličej, prvních pár dnů jako bych pro něj ani nebyla.

Šarceceg rychle pochopila, že nemám žádný ponětí o dospělym životě, a po několika dnech, kdy jsem ve stáncích utratila za sladký trojhránky většinu toho, co jsem měla od rodičů, a kromě strašlivý chvály a díků, kterejma jsem Žlutej květ zahrnovala, se mnou nic nebylo, pochopila, že mi někdo musí ukázat, jak se to se životem má. Když jsme takhle asi po tejdnu seděly u ranního jídla a já se nimrala ve zbytcích naší kozy, protože jsem měla zkaženej žaludek všema těma městskejma lákadlama, Šarceceg promluvila. Připomínala mi tátu. Říkala, co už jsem věděla. Že Město je nebezpečný a já moc mladá a nezkušená a že nemám nalítnout všem těm kinům a párkům v konzervě a mrňavejm rádiím a hebkejm šátkům, zkrátka všemu tomu, co jsem obdivovala a chtěla mít, protože ačkoli vypadá tenhle svět veselej a nóbl, nůž se tu leskne mnohem častějc než u nás.

V Rudejch horách se kudlou podřezávaj krávy, ale tady si jí lidi vrážej do zad, řekla nakonec Šarceceg a asi si myslela, že se mi rozklepou kolena nebo skočim do sedla a otočim to do svýho ajmaku. Já ale tyhle řeči znala. Vedou je mnohý a hlavně před mladejma, aby se vytáhli, protože mladý ještě nic nezažili a nemaj na vrácení žádný chytrácký ponaučení. A tak jsem jen zabručela hmmm a dál se babrala v koze. Ale Žlutej květ se do mě pustila znova a tentokrát měla pravdu.

O penězích mě přemejšlet nenapadlo, a tak jsem odkývala všechno, co se tohohle týkalo. Přiznala jsem, že jsem nezodpovědný dítě a že se co nejdřív porozhlídnu po nějaký práci. Šarceceg vyhodila zbytky kozy z okna a řekla, ať sebou hodim, že se kouknem spolu.

Žlutej květ nebyla jako ostatní dospělý ženy. Třeba s mámou se vůbec nedala srovnat. Víc mluvila, víc se smála a víc přemejšlela. Aspoň takovej jsem měla pocit, protože pořád měla plno různejch nápadů, zajímalo jí plno věcí a nikdy jsem u ní nezažila takový to tupý přitakávání, kterym na mý vyprávění odpovídala máma. Vždycky jsem měla pocit, že mě poslouchá, a to bylo nový a já si toho od první chvíle moc považovala. Možná to bylo tohle její pozorný poslouchání, který mě k ní tak táhlo, protože do Města jsem nechtěla jen kvůli velkejm ulicím a svítivejm výlohám, ale i kvůli ní. Ale předtím, když se Magi zabila a Šarceceg nás přijela zachránit, mě tohle nenapadlo. To jsem si říkala až o tři roky pozdějc, když jsem se zvedala od stolu a šla se oblíct na ven, protože ona řekla, že mi půjdem najít práci. Já nevěděla, jak se ve Městě hledání práce obstarává, a tak jsem se oblíkla a poslušně šla za ní, ona už přece věděla, co je život.

Na schodech jsme potkaly Mergena, trochu se motal a já si za těch pár dní zvykla, že do němoty zpitý nebejvaj jen Mongolové, který přijdou o svý dítě, ale pijou i obyčejný lidi, kterejm nic neschází, který maj rodiny, svoji místnost v panelovým domě a žijou ve Městě. Kolik lidí z našeho somonního centra by dalo půlku stáda za to, aby mohli mít svoji místnost v panelovým domě Města. A já viděla každej den lidi, který byly nešťastný. Myslela jsem, že si nevážej toho, co maj, připadali mi hloupí, a teprve o moc pozdějc jsem pochopila vodku.

Mergen se přidržoval zábradlí, vodková blána mu zasklila oči a z rukou udělala toporný kusy dřev, který se, když jsme šly kolem, zničehonic ke mně zvedly.

Od týhle chvíle mi bylo jasný, že ho nevidim poprvý. Tyhle natažený ruce jsem si pamatovala.

Možná se chtěl přidržet, něčeho se chytit a odpočinout si, možná stál skutečně o objetí, ale v každým případě se spletl. Žlutej květ šla totiž za mnou. Uhnula jsem před jeho hledajícíma prstama a on spadnul jako moučnej pytel hlučně na schody. Šarceceg ho zvedla, pomohla mu k bytu, znovu odemkla, strčila ho do předsíně, zabouchla s povzdechem dveře a já si stačila všimnout divnýho pohledu, kterej po mně vrhnul, když mu pomáhala se zvednout. Vim, mohla jsem ho chytit, ale nechtěla jsem, aby se mě dotkl. Nějak jsem vycejtila, že hledá mě a ne Žlutej květ. Že se nespletl. Že jeho vzpínající se ruce patřily mý osobě a v tý jistotě byl hnus, ten pocit páchl jeho nepříjemnym dechem a těžknul váhou mužskýho těla.

Nevěděla jsem, jaký má Šarceceg úmysly, neměla jsem ponětí o tom, jaký je to pro někoho pracovat, ale bylo jistý, že ona to nějak zařídí, a tak jsme šly ulicí a já se koukala po lidech v přeplněnejch autobusech, a po Rusech, a po Mongolech, který chodili oblíkaný jako oni, protože to všechno pro mě ještě nepřestalo bejt nový. Zastavily jsme se před nějakým guanzem a Šarceceg mi řekla, abych počkala. Šla dovnitř a za chvíli se objevila s nějakým Mongolem. Čpěl vařenou skopovinou a mastný ruce si otíral do ušmudlaný zástěry. Asi hlavní kuchař, čekala jsem, že nás Šarceceg představí, ale chlap si mě jen změřil pohledem, kejvnul a zase zalez.

Šarceceg pak při večeři v mým novým doma jen utrousila, že zítra půjdu poprvý do práce. Bylo jasný kam.

Guanzy jsem znala už dřív. Není moc věcí, který máme na venkově s Městem společný, ale tohle jo.

Jíst musej lidi všude.

Ale zatímco náš guanz byl jeden ger na půli cesty mezi Rudejma horama a somonním centrem, kde jsme se cestou stavovali na levnou polívku nebo vlažnej silnej čaj, ve Městě byla taková zapařená vejvařovna alespoň jedna v každý ulici. Všude měli búdzy, chúrag, limo a čaj a stejný to bylo i u nás.

Vepředu čtyři stolky, pak pult a vzadu Erka s Purevem vařili. Oba se s Šarceceg znali, a tak na mě byli hodný a nebyli zlí, ani když jsem něco popletla.

Prvních pár dnů jsem utírala stoly a podlahu, myla nádobí, rozlejvala čaj a jen chvílema něco zamíchala, takže se toho moc nedalo zkazit. Ale potom jsem někdy byla v guanzu úplně sama a v těch mračnech páry jsem si pletla hrnce a motala se celá upocená, zatímco za pultem hulákali lidi a nudle kypěly z kastrolů. Ale všechno se srovnalo, já měla práci a nějaký peníze a Šarceceg svůj klid.

Co pracovala ona, to jsem nevěděla. Mergen většinou seděl doma nebo na ulici a pil. Mergen byl ten člověk, co nevypadal jako Mongol a přišel k nám do geru, když jsem byla jako dítě nemocná. Obličeje si pamatuju dobře.

Tehdy poprvý jsem cejtila, že máma nemá jen mě s Magi a Narou, ale i jiný věci, který jí zajímaj a kvůli kterejm se trápí. A proto mi byla jeho nejistá třaslavá náklonnost protivnější než od jinejch. Patřil tak nějak k mámě a já jí viděla kvůli němu divokou a zmatenou. V jeho vodkovejch očích pluly odrazy těch máminejch, když spolu stáli před gerem a šermovali rukama a já potřebovala, aby máma byla u mý postele a držela mě za ruku, a bála jsem se, že zmizí s ním a už se nikdy nevrátí.

Tohle mi běhalo hlavou, když jsem cejtila jeho pohledy třeba při vaření nebo večer po jídle, když Šarceceg šla spát a já s Mergenem seděla u kuchyňskýho stolu a čekala, až mu čelo klimbne o desku, a pak jsem ho vzala podpaží a tlačila ho vedle, kde Žlutej květ už zhluboka oddechovala.

Teprve když jsem zavřela dveře do jejich pokoje a uklidila kuchyň, byl klid.

Natáhla jsem se na gauč naproti stolu a hned bylo zase další ráno.

Z guanzu jsem se pokaždý vracela unavená, nohy jsem měla těžký a ruce horký a červený od mytí misek.

Dny protejkaly jeden do druhýho a z mý hlavy se všechno kromě starostí kolem jídelny vyplavovalo někam pryč. Naše rodina v Rudejch horách, moje škola a mý představy o žití ve Městě, všechno odtejkalo a já to věděla, ale nic se s tim nedalo dělat.

Byla jsem tu a potřebovala jsem peníze.

Erka s Purevem byli moc hodný. Purev byl velikej a škrobenou zástěru měl věčně od nudlí a mastný špíny, jak si do ní utíral ruce. Vypadal jako obrovitej chán ze zimních vyprávění. Večer mi vždycky dával zbylý chúšúry a Mergen s Šarceceg měli večeři. Erka byla drobná a strašně rychlá. Těsto se jí v rukou jen míhalo a k tomu ještě dohlížela na mě, prohodila pár slov s lidma, který k nám chodili každej den, a pomáhala Purevovi tahat maso, který měl na starost. Byly měsíce, kdy jsem byla radši s nima v kuchyni než doma. Purev mě někdy bral s sebou na masnej trh, abych mu pomohla vybírat, že prej jsem z venkova a těmhle věcem musim rozumět. Já ale rozuměla spíš zvířatům než masu, ale pro něj to bylo stejný.

V geru jsem vařila maso, který mi dala máma, a dobytek zabíjel táta. Ten jedinej to uměl a byl v tom zručnej. Položil ovci na záda a jemně jí přiklek kolenem, naříznul jí břicho, strčil tam ruku a tou se pomalu došátral až k srdci, kde to zmáčknul prstama a čekal, až ovce usne. Malinko zaklepala kopejtkama, jen se tak zachvěla, a pak jí oči zesklovatěly, posmutněla a celý tělo se jí svěsilo. A to už bylo ono. Skoro pokaždý se to obešlo bez jediný kapičky krve. Na masnym trhu ale bylo krve spousta. Ženský stály u dlouhejch stolů plnejch staženejch kusů krav, ovcí a koz, vychvalovaly svý kousky a každou chvíli maso ohmatávaly a obracely, aby bylo vidět vždycky tou pěknější stranou. Mužský v zástěrách se kolem svejch háků motali se sekáčkama a dlouhejma nožema, aby rychlejma pohybama odsekli, co kdo chtěl.

Masnej trh byl ve stanovym baráku a tlačilo se tam vždycky plno lidí. Chodila jsem tam s Purevem docela ráda, dělala jsem, že tomu rozumim, a když jsem se po pár tejdnech osmělila, vydržela jsem se s lakotnou prodavačkou hádat o dobrou cenu třeba celou hodinu. Pak jsme museli s Purevem spěchat rychle zpátky, protože k nám do guanzu chodily každej den mraky lidí a Erka by to sama přes poledne těžko stíhala.

Některý Mongolové přišli jen jednou a některý chodili často. Vařili jsme dobře, nešidili jsme chúšúry moukou tolik jako jiný jídelny a naše búdzy byly málo chrupavčitý a dobře kořeněný. Nemohlo mě přece napadnout, že zrovna Bjamchu k nám chodí tak často kvůli něčemu jinýmu.

Bjamchu byl o pár let starší a líbila jsem se mu.

Mně už bylo sedmnáct, ale v tomhle jsem byla jako malá. Věděla jsem, jak to chodí, občas se mi i někdo líbil, ale nic víc. Bjamchu k nám vydržel chodit tři měsíce každej den a vyprávět na celý kolo vtipy a smát se a kupovat si dvojnásobný porce. Pokaždý se mě ptal, jak prej mám dneska navaříno, a ochomejtal se kolem pultu tak dlouho, že to bylo všem jasný. Mně to došlo až potý, co se mi začala Erka posmívat, a Bjamchu mě pak ten den pozval poprvý večer ven.

Byl poctivej, myslel to se mnou vážně a ukázal mi ve Městě plno věcí. Bydlel s rodičema a dvěma bratrama nedaleko od nás a každej den po práci mě vodil až před barák a mluvil o naší budoucnosti. Občas mě zval večer do Tornáda na jednu mrňavou sklínkou Bolor vodky a dvojku žlutý limonády. Když bylo třeba, tak jezdil s Purevem pro maso nebo zařizoval nový židle, když nám je opilej Gamba ze vzteku rozmlátil o pult. Ale domů jsem Bjamcha ani po několika tejdnech nevzala, a pak už to nebylo možný.

Ta hnusná věc se stala krátce potom, co jsme spolu seděli jednou v neděli u řeky a já se mu přiznala, že jsem ještě s nikým nebyla.

Prostě jsme jednou s Mergenem celej večer hráli domino, já vyhrávala, a tak mě pořád s blahopřánim přistrkoval flašku a já si smáčela rty a pak jsem postupně začla po malejch douškách pít, a nebylo to vůbec tak odporný, jak jsem si myslela. Bylo mi dobře. Ten den mi totiž Erka řekla, že jestli to vyjde, ví o jedný starý zavřený opravně bot, kterou bychom si mohli pronajmout a zařídit si tam druhej guanz, a ten by byl trochu můj, protože Erka s Purevem by zůstali tady a já bych si k sobě vzala nějakou další kuchařku a všechno maso, mouku, sůl a tak bych si sháněla sama a na všechno bych sama dohlížela. Hned jsem si vzpomněla na Naru a skrz lehký vodkový mžitky, kdy se mi Mergen zdál vlastně docela milej, jsem jí viděla v zástěře a čepečku, jak se ztrácí a znovu objevuje v páře nad našima hrncema v tom novým guanzu, kterej si spolu celej zařídíme a na stolky dáme růžový omyvatelný ubrusy s kopretinama a na malou ozdobnou dečku na pult postavíme vázu s kytkama a misky na čaj budou všechny stejný a bez škrábanců a Bjamchu nám bude nosit to nejlepší maso, jaký tu ve Městě maj, a bude tahat basy s limonádama a večer zamknem a všichni tři se půjdem projít na hlavní náměstí a pak budem chodit ve čtyřech, protože Nara se hned někomu zalíbí.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Paměť mojí babičce.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.