Petr Schink

Století páry

Copyright © Petr Schink, 2010

Illustrations and cover © Jan Doležálek, 2010

© TRITON, 2010

ISBN 978-80-7553-160-5 (e-Pub)

ISBN 978-80-7553-161-2 (mobi)

Nakladatelství Triton, Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

Z trola se na dálku linul intenzivní pižmový puch. Stál na palouku a tupě se kolébal tam a zpět, jako by nevěděl, jak se tam octl. „Hlavně se nenech splést tím, že vypadá jako panák uplácaný z hlíny,“ opakoval jsem si. Široká ramena s trčícími kostmi v sobě ukrývala ohromnou sílu a dlouhé paže s kůží jako kůra starého stromu by z vás objetím vymáčkly život spolu s vnitřnostmi.

Netušil jsem, co groteskního tvora vylákalo z lesa až na okraj tábora, a neměl jsem ani dost málo chuti to zjišťovat. Nicméně hlídka byla na mně, takže jsem si s problémem musel poradit. Vytáhl jsem z podpažního pouzdra bubínkovou pistoli s dlouhou hlavní – osvědčený systém Sterlinger – a rozvážně zamířil. Stvoření vycítilo nebezpečí a několika opičími přískoky zkrátilo vzdálenost, která nás dělila. Vyplašeně jsem zmáčkl spoušť. Vyplašeně, a tím pádem předčasně a neuváženě. Kulka trola jen škrábla na čele a roztříštila jeden vyčnívající nadočnicový oblouk. Člověk by byl po takovém zásahu oslepený krví, bolestí a šokem. Tohle ale člověk nebyl.

Ani nevím jak, najednou jsem jeho smrdutý dech cítil na tváři. Musel se orientovat po sluchu a šlo mu to obdivuhodně dobře. Kosmaté prsty zakončené hrubými drápy sklouzly po kabátě. Nezranil mě, úder byl však dost silný, aby mi vyrazil dech.

Klopýtavě jsem se stáhl a dal tak mému protivníkovi prostor k útoku. Obrovská pěst pročísla vzduch. Trol zuřil. Poklesl jsem v kolenou, vyhnul se druhé pěsti velikosti zralého melounu a přitiskl ústí sterlingerky do chlupatého podpaží netvorovy pravačky. Třeskla rána, do kříže napilovaná kulka roztříštila kloub a vyletěla ven v několika šrapnelech.

Kotoulem vzad jsem se dostal z dosahu tvora, šíleného bolestí. Bušil kolem sebe zdravou paží, zatímco pravačka se bezvládně komíhala na dlouhém pruhu masa. Hrudník mě po úderu bolel, ale ruku s pistolí jsem měl jistou. Muška se uhnízdila na středu hrbolatého čela.

Přimhouřil jsem oči a ukročil, abych získal větší stabilitu, ale bota mi podklouzla v bahně rozmáčeném krví. Země mi dala herdu do zad a já zprudka vydechl, až mě bodlo v plicích. Lapal jsem po vzduchu a okamžik jen bezvládně sledoval hejno vyplašených krkavců kroužících nad lesem. Okamžik, který mě dělil od smrti… „Co je mohlo vyplašit?“ Hloupá poslední myšlenka.

Než se můj výhled zúžil na dvě řady polámaných špičáků, něco se stalo. Ozval se ostrý hvizd a rozložitá hruď obludy zrudla. Trol překvapeně říhl, vyvalil oči a jeho hrudní koš praskl jako pečené kuře pod rukama nenasytného jedlíka. Cáry plic dolétly až ke mně.

I po smrti zůstalo v trolově tváři, podobné sešlapané staré botě, něco z nebetyčného překvapení. Vstal jsem a zhnuseně ze sebe oklepal lepkavé hrudky masa. Tohle mohl mít na svědomí jediný člověk.

„Brý ránko!“

Jansen.

Mával na mě od lesa a rozjařeně cenil zuby. Nebyl ozbrojený, ale pravačku, omotanou měděným drátem, držel před sebou. I on sám měl respekt před silami, jimiž vládnul.

„Sejmul bych ho sám!“ houkl jsem naštvaně a oškrabával si z nohavic bláto.

„Jo, viděl jsem.“

V mládencově hlase se ozýval potlačovaný smích a nedalo mi to, abych se taky nezasmál. Právě jsem o vlásek unikl smrti a to si zasloužilo aspoň úsměv.

Mladík se blížil mílovými kroky dlouhých hubených nohou. Neforemný kaftan za ním vlál jako křídla chromého ptáka.

„Měls ho na lopatě, ale musím se taky cvičit.“

Několikrát zaťal pěst a pak ji protřepal, až mu od prstů zasršely modré jiskry.

„Jdi s tím ode mě!“

Znělo to možná příliš agresivně, ale pravda je, že jsem přítomnost tak mocného metafysického pole nesnášel dobře. V žaludku mi trnulo a chloupky na zátylku stály v pozoru.

„No jo, promiň.“

Mladík vrazil svou smrtící ruku do kapsy. Když ji vytáhl, vypadala už docela obyčejně, jen drátěné smyčky kolem zápěstí a několika prstů, které sloužily k lepšímu rozvedení energie, působily trochu extravagantně.

„Houfujou se. A jsou čím dál drzejší,“ postěžoval jsem si.

Minulou noc vnikli dva trolové do tábora a rozdupali tam stan. Uvnitř spali tři žoldáci. Když jsme jejich zbytky vyprostili, nešlo poznat, kde jeden končí a druhý začíná. Řádění nočních útočníků učinil přítrž až Jansen a pár chlapů s halapartnami.

„Proto jsme tady. Udatní ochránci císařství.“

„Ty možná, já jsem tu kvůli žoldu dva zlaté týdně.“

„Materialisto,“ uchechtnul se Jansen, ale pak zalovil v kapse a smířlivě mi nabídl užmoulaný doutník. „Na oslavu hrdinského vítězství.“

Křísl jsem patentním zapalovačem, ale stříbrný váleček jen zaprskal a vyvalilo se z něj trochu čmoudu.

„Vidíš, co děláš?!“

Netuším, který byrokratický osel nám do jednotky přidělil meťáka, ale přál bych mu strávit s ním jen pár dní, kdy přírodní zákony selhávají, oheň odmítá hořet, voda mění bod varu podle nezjistitelných pravidel a porouchají se vůbec všechny přístroje kromě těch nejprimitivnějších. Třeba miny zakopané kolem tábora se změnily v neužitečné plechovky. Vybuchují, jak chtějí a kdy chtějí, ale většinou jen neškodně reznou v zemi. Jenže na to, abychom se Jansena zbavili, byl až příliš dobrý v jiných věcech.

„…mmumly muml…“ odhuhlal mládenec pod řídkým vouskem tajemnou formulku a z ukazováčku mu vyšlehl plamen. Ze zkušenosti jsem věděl, že tajná zaříkadla jsou většinou něco jako: „Tak už chytni, ty zkurvenej parchante!“ Hlavní bylo soustředění a vrozená síla umocněná výcvikem.

„Úplně to pokazí chuť!“ láteřil jsem, ale doutník jsem si připálil.

Namodralý tabákový kouř se smísil s ranní mlhou, potrhanou holými větvemi borůvčí. Ze strání už slezly i poslední závěje, ale okolní krajina si zachovávala nevlídnou a pustou zimní tvář. Cestou jsme minuli vojáka, který mě střídal na hlídce. Byl dobrý, všiml jsem si ho jen díky zavlnění hustého trsu suché trávy kus od stezky. Já si na zálesáka nikdy nehrál, mé přednosti ležely ve dvou pouzdrech v mém podpaží.

Willenfriedskou mýtinu obsadily zásobovací vozy, rozestavené do obranné formace. Hned za nimi stál velitelský srub a dvacet stanů, které déšť, vítr a čas dávno zbavily jednotných císařských barev. Pod vybledlými záplatami zmizely všechny insignie i erby a zůstal jen jednotící duch bitvami ošlehaných veteránů.

Došel jsem k nejbližšímu ohni a hodil do něj viržinko. Chuť byla beztoho příšerná. Nevím, jestli zásobovači nastavují tabák slamníkem nebo mi pokouření opravdu zkazila magie. Faktem je, že v ohništi zapraskalo a k nebi vylétl na plamenném jazyku malý ohnivý elementál.

„Máte pro mě trochu kafe?“ přisedl jsem si na plochý kámen ke skupince zimomřivě schoulených vojáků. Slunce stálo vysoko, ale nad mýtinou se ještě převalovala hustá mlha, pokrývající oblečení, vlasy i ocel zbraní kapkami rosy.

„Ale jen když nebudeš do ohně házet žádný další čertoviny,“ zamručel vlídně starý Ignác. Ani šest křížků nezbavilo jeho vlasy sytě měděné barvy a hlas šišlavého přízvuku obyvatel pobřeží.

Usrkl jsem erární černou bryndu a dovolil vzpomínkám, aby se zatoulaly do doby, kdy jsem tady seděl naposledy. Jak to bylo dlouho? Osm, deset let? Některé vzpomínky nikdy nevyblednou, jdou jen přehlušit novými zážitky, novými láskami a novými bolestmi. Někde hluboko tam ale pořád jsou…

ROZHRANÍ

V hlavě mi rytmicky tepal parní buchar. Zasténal jsem a přepadl mě neodbytný pocit, že mám v jazyku zapíchané střepy. Zbytek těla jsem naštěstí necítil.

Standardní kocovina s několika zajímavými vedlejšími příznaky.

Kdesi na pozadí se ozýval jemný zvuk deště dopadajícího na plátno a já si uvědomil, že mám příšernou žízeň. Olízl jsem si okoralé rty opuchlým, suchým jazykem. Hlava mi najednou sama od sebe nadskočila a narazila do dřevěné podlahy. A zase. Tohle už tak standardní nebylo. V několika posledních týdnech mě po prohýřené noci budíval chlístanec studené vody ze džberu nebo chrochtání a pošťuchování prasat v chlívku hostinského Podmíry. Tak mu ovšem směli říkat jen štamgasti, pokud jste nestáli o neodborný, ale s gustem prováděný chirurgický zásah do tělesné konstituce.

Pokusil jsem se posadit. Tělo se konečně ozvalo a v tu chvíli jsem hořce zalitoval, že vůbec nějaké mám. Mimo jiné jsem zjistil, že necítím ruce a nohy a navíc jsem naštosovaný mezi nějaké těžké, neforemné balíky. Intenzivní pach strojního oleje a vazelíny mi obracel žaludek naruby, ale ovládl jsem se. Pomalu mi docházelo, že ležím na podlaze vozu, obklopený nákladem součástek. Jeli jsme po nerovné cestě – od toho to nadskakování. Vůz patrně mířil odněkud někam. To bylo všechno, na co se má šedá kůra mozková, dosud plovoucí ve vinném láku, zmohla. Pak jsem trochu zvracel a na závěr jako velké finále znovu usnul.

„Nemyslíš, že chrnění bylo dost?!“ melodický, ale ostře laděný dívčí hlas ke mně pronikl clonou nevstřebaných alkaloidů. Dostal jsem facku proudem ledové vody.

„Bože, to prase se poblilo!“ zamumlala dívka sama pro sebe. „Ještě, že je tu všechno zabalené ve voskovaném plátně.“

Neochotně jsem rozlepil oči a zamžoural, abych z koutků dostal zaschlé ospalky. Nade mnou se skláněla hezká černovlasá dívka se džbánem v ruce. Její nelidsky velké, mandlově tvarované oči v přítmí zeleně zářily. To všechno by nebylo tak špatné. Už jsem se párkrát probudil v horší společnosti. A párkrát jsem i litoval, že jsem se vůbec probudil. Hned za ní však dřepěl (vestoje by se na krytou korbu nevměstnal) trolí býk. Kdysi jsem v Lughos Stadtu navštívil Líheň a na vlastní oči spatřil obří trolí Matku. Obludně tlusté stvoření se zakrslou hlavičkou a nádorovitými hrozny prsů. Ze zduřelých rodidel vyplivovala Matka v pravidelných intervalech lidské stroje, vyšlechtěné pro nejtěžší práce. Občas si je kupovali i boháči jako osobní strážce.

Pokusil jsem se něco říci. Něco jako: „Prosím, neubližujte mi!“ Vyšlo z toho jen suché zachraptění, a tak dívka pokračovala.

„No nic,“ odfrkla si. „Vytáhni ho ven, ať se dá trochu do pucu! Nenajali jsme ho proto, aby celý den prděl na voze. Nejrychlejší pistole Severní čtvrtky, pcha!“ mávla přezíravě rukou a ladně seskočila z vozu.

Trolovi se ve zdeformované tváři objevil zlomyslný výraz, pokud ovšem lze od podobného tvora čekat tak složité mozkové pochody. Rozpáčil mi čelisti – na trola s prsty tlustými jako hlaveň dobývací houfnice překvapivě šetrně – a vpravil mezi rty pár kapek pekelně hořké tekutiny z koženého měchu. Většinu jsem vyslintal, ale i tak mě okamžitě začaly brnět končetiny, jak se do nich pomalu vracel cit. Pak mne trol chytil za nohu a smýknutím vyhodil ven.

Samozřejmě pršelo a samozřejmě jsem přistál v blátivé, rozježděné kaluži. Naštěstí jsme zrovna stáli, jinak bych skončil pod oplechovanými koly vozu za námi. Vypadalo to na menší karavanu – pět povozů a k tomu skvadra na koních. No, skvadra… tucet otrhaných žoldáků, které od bandity odlišovaly jen dva vynechané žoldy. V těchto končinách bylo ale bezpečnější putovat ve větších skupinách. Nebo sem raději vůbec nestrkat nos.

Ležel jsem na zádech a déšť mi padal na tvář a do otevřených úst. Trochu pomohl zahnat odpornou pachuť včerejší noci a té hořké medicíny. Namáhavě a s oporou loukotí kola jsem vstal a oklepal těžký kožený kabát, z něhož opadávaly kusy bláta. Pravda, pamatoval lepší časy. Stejně jako já.

Zběžně jsem se prošacoval. V pečlivě uzavřených kapsách zbylo dvacet tuhých válečků z voskovaného papíru s přesně odměřenými dávkami černého prachu a olova a křížem přes trup mne tlačily široké bandalíry se spoustou kapes a míšků se zásobou chemikálií a olova na dvacet dalších patron. Pistole samozřejmě chyběly. Na krátký tesák, připnutý na stehně pod kalhotami, sice nepřišli, ale neuměl jsem si sám sebe představit, jak se hrdinsky prosekávám na svobodu.

Zase jsem si kecl do louže, opřel se o kolo vozu a soustředil myšlenky na nejakutnější problémy: Kde to – KURVAFIXHIML – jsem a co tu – KURVAFIXHIML – dělám?!

Vzpomínky přicházely spolu s pachutí zkyslého vína.

* * *

Popíjel jsem v krčmě hostinského Podmíry. Sháněl jsem práci, ale jakýkoliv kšeft se mi už týdny vyhýbal. Mohl bych pracovat jako ochranka zámožného obchodníka nebo se nechal najmout k vyčištění doupěte nějakého drzého werewolfa. I když tomu bych se raději, stejně jako kdokoliv s trochou pudu sebezáchovy, vyhnul. Už dlouho mi ale štěstí nepřálo. Příliš dlouho na výdaje, jaké obvykle mívám. Zásoba černého prachu se povážlivě tenčila a bez něj nebude další kšeft. Zkrátka bludný kruh.

Od té doby, co jsem utekl z Lughos Stadtu, jsem se potloukal po různých vesničkách a pohraničních „rádoby městech“. Prostě divočina, kde nebyla šance na větší výdělek. Problémy si tady venkované řešili raději sami. Připíchnout babku podezřelou z čarodějnictví vidlemi na vrata stodoly je mnohem hospodárnější než utrácet za pistolníka. Prochlastával jsem tedy čas a úspory u Podmíry a snažil se dělat oči na místní děvečky. Vedlo se mi sice jen v tom prvním, ale nemuset si třikrát denně potírat ohanbí desinfekční vodičkou má taky určité výhody. Za převyprávění nejoblíbenějších historek bylo pořád ještě pár venkovanů ochotno hodit na stůl nějaký ten měďák, což na džbán pančovaného vína a na masové placky stačilo. Raději jsem se neptal, z čeho to maso pochází, protože pašíků v Podmírově chlívku za dobu mého pobytu neubylo.

Na bezpečném místě na mě čekala slušná suma ve zlatě, ale nedokázal jsem se přinutit na ty peníze sáhnout. Působily jako připomínka dobrých časů a zároveň jako špičatý osten černého svědomí. Peníze mého prvního zaměstnavatele. A téměř otce.

Pak přišlo do hospody to děvče z dnešního rána. Doprovázel ji přísně vyhlížející hubený muž ve strohém, ale zjevně drahém dvouřadém obleku. Levou půlku jeho tváře pokrývala tetuáž stylizovaných ozubených kol, což jej řadilo do klanu technologů. Dívka na chvíli vpustila pod nízký, začouzený strop trochu ledového vzduchu a noci. Zůstala stát ve dveřích a nápadně nenápadně se rozhlížela kolem. Spíš aby byla sama vidět, než aby si obhlédla hosty. V těchto končinách mohla najít jen upracované dřevorubce, uhlíře, pár přestrašených rolníčků a dva tři lovce. Císař, který je sem poslal, aby proměnili divoké lesy Rozhraní v úrodná pole, na ně dávno zapomněl. Já jsem tu byl samozřejmě výjimka. Jako všude. Taky ke mně po chvilce zamířila.

Nadřazeným gestem odehnala několik vesničanů, jejichž hubené měšce jsem masíroval historkami o divech civilizace. Barvitě jsem líčil věže Metafysické university, tyčící se ve středu Lughos Stadtu, a pokračoval popisem gigantických továrních komplexů, z jejichž komínů se ve dne v noci valí kouř, takže žlutošedá mlha je v tovární čtvrti navečer hustá jako kaše a jediné nadechnutí dokáže sklátit statného valacha. Jako velké finále jsem se rozhodl přihodit pár veselých historek z největšího bordelu v Lughos Stadtu U roztržené punčošky. Nikdo z nich mi nevěřil ani slovo, stejně ale napjatě poslouchali. Bylo to pro ně příjemnější, než uvažovat nad zteplalým pivem, kdy a zda vůbec něco sklidí nebo zasejí a jaké budou letos daně.

Dívka přisunula svému společníkovi těžkou dubovou židli, která už pamatovala nejednu hospodskou rvačku. V tom gestu bylo něco zvláštním způsobem podřízeného. Jako když pes nastavuje břicho vůdci smečky. Sama si sedla proti mně. Dávala přitom pozor, aby se neotřela o pocintaný stůl a její smetanově bílá kožená kazajka zůstala bez poskvrnky.

Otočil jsem se k potetovanému muži, ale ten přenechal roli vyjednavače mladé ženě a sám se věnoval jistě nanejvýš zajímavé špíně za nehty, kterou vydloubával ozdobným nožíkem. Chvíli jsme se s dívkou navzájem měřili pohledy a já se snažil zakrýt vzrušení. Ne že bych poprvé viděl hezkou holku, ale tohle konečně vypadalo na práci pro mé pistole.

„Fastynger van Hauten?“ vyslovila mé jméno s přehnaným respektem. Dávno jsem nepatřil mezi pistolnickou elitu. Dokonce i mezi touhle spodinou jsem si připadal jako vyvrhel. „Slyšela jsem o vás pár zajímavých historek,“ prohodila konverzačním tónem a gestem přivolala hostinského. „Džbán nejlepšího… hmm… nebo nejmíň pančovaného vína! Tady to asi vyjde nastejno,“ usmála se a mně se rozbušilo srdce.

Podmíra na sobě nedal znát, že by v jejím hlase postřehl ironický podtón. Aby se ho nějaká štiplavá poznámka vůbec dotkla, musela by být schovaná v ocelové tyči mířící na jeho lebku. Se standardním výrazem naštvaného buldoka odkráčel k neohoblované desce přezdívané výčep, která dělila lokál od pyramidy sudů s vínem a pivem. Po chvíli před námi přistál kameninový džbánek.

„A co konkrétně vás zaujalo natolik, že jste si přisedli?“ nasadil jsem obchodnický tón a ochutnal to „nejlepší víno“. Jak správně odhadla, byly to pořád stejné patoky – tentokrát jen míň naředěné.

„Co kdybychom se nejdřív napili. Mluvit můžeme až pak. Mimochodem, říkej mi Branwen,“ znovu se usmála a já se začal topit v těch zelených očích…

* * *

… a pak jsem se probudil na korbě vozu.

Ve víně samozřejmě něco bylo. Branwen a její pán potřebovali moje služby nebo přímo mě a dopředu jim bylo jasné, že bych nešel dobrovolně, docházelo mi. Zavezli mne tedy příliš hluboko do divočiny, než abych se odvážil vrátit sám. Byli jsme v pralese Rozhraní – pásu divočiny mezi přímořskou oblastí a Lughos Stadtem. Má jediná šance teď byla putovat s nimi. Ať už míří kamkoli, musí to být civilizovanější kraj než tyhle hluboké lesy a mlžné močály. Aspoň jsem se nemusel bát, že mě vezou odevzdat úřadům do Lughos Stadtu. Podle slunce, nesměle vykukujícího zpod těžkého příkrovu mraků, jsme jeli na opačnou stranu a navíc se Branwen až příliš zajímala o mé schopnosti střelce.

Zdejší ekosystém oplýval z přírodopisného hlediska zajímavou sbírkou různorodé a vpravdě početné zubaté havěti. Část z ní by učení universitní profesoři zařadili do oblasti dávnověké mytologie či delirických halucinací, což jí nijak nebránilo v požírání pocestných. Myšlenky na útěk mne zkrátka velmi rychle přecházely. Navíc se mi už udělalo lépe a ke slovu se hlásil žaludek.

Přišoural jsem se k blízkému ohništi. Plamínek skomíral pod neustálým náporem mrholení a jen stěží zastával jinou než symbolickou funkci. Ohříval se nad ním nějaký hustý bublající blaf. Podle vůně ovesná kaše se špekem. Kolem se choulilo několik zamlklých mužů ve velice podobných plátěných kacabajkách. Nepochybně patřili k sobě. Odhadoval jsem je na příslušníky stejné tovární gildy. Kus stranou postával starý známý trol. Těžké, deformované rysy jeho obličeje působily spíše jako rohovinové pláty na hlavě ještěra než jako lidská tvář.

Jeden z mužů se šel vymočit za vůz, a tak jsem mu zasedl místo na pařezu a bezostyšně si přivlastnil i jeho misku. Kaše byla zatraceně dobrá nebo to tak aspoň mému vyčerpanému žaludku připadalo. Nikdo se na mne za celou dobu ani nepodíval. Pochyboval jsem, že by to bylo kvůli pověsti, které jsem se těšil v Lughos Stadtu, na to jsme od něj byli příliš daleko. Přesto jsem se ponořil do sebelítostivých úvah.

Pomalu jsem si zvykal na samotu i neskrývané opovržení, kterým mne ostatní častovali. Opovržení smíšené se strachem. Kdo se ostatně může pochlubit vraždou svého mistra? Vraždou, která vedla k sice tajné a zákulisní, ale o to krutější válce, jež stála jedno velké město politickou i ekonomickou stabilitu?

Pracoval jsem tehdy v Lughos Stadtu jako ochranka jednoho z nejváženějších občanů, profesora Metafysické university, ctihodného Cíara Bendygeydvvrana. Kdysi mě jako usopleného kluka vytáhl z bordelu, kde jsem dělal posluhu a uklízeče. Cíar jako stálý návštěvník toho hambince jistě nebyl svatý, ale poskytl mi nejlepší vzdělání. Sám byl metafysik, nebo taky meťák, jak jsme jim hanlivě přezdívali, ale rozpoznal ve mně schopného industriála a umožnil mi mé nadání rozvíjet. A pak, následkem mojí neopatrnosti, došlo k nehodě. Exploze černého prachu a dalších chemikálií zlikvidovala polovinu domu a pohřbila mého mistra pod troskami. Tedy nebyla to tak úplně nehoda. Nálož výbušniny byla přilepená ke stěně Cíarova trezoru a nedal ji tam nikdo jiný než já. Jenže jsem nepočítal s bouřlivou reakcí poplašného kouzla, které zkolabovalo a mnohonásobně výbuch umocnilo.

Mě nenapadlo nic jiného, než sebrat Cíarovy peníze a utéct z města. Všichni si pak samozřejmě mysleli, že jsem Cíara zabil úmyslně. Co horšího, jeho smrt narušila křehkou rovnováhu mezi industriály a metafysiky sdruženými kolem městské university. Od té doby jsem na útěku. Ty špinavé peníze jsou pořád ještě schované, nedokázal jsem na ně sáhnout. Hlavní město císařství se zatím zmítalo v bojích metafysiků a industriálů. Křehký mír neustál tragickou smrt významného člena městské rady. Podle obou stran šlo o atentát, ovšem obě jej přičítaly té druhé. Podle metafysiků se industriální klika chtěla zbavit mocného nepřítele, industriálové to celé zase považovali za cílenou provokaci a záminku k boji. Série politicky motivovaných vražd se, pokud vím, ještě nezastavila.

Odtažitost mužů kolem ohniště má ale jistě jiný důvod než tuhle starou historii, kterou se beztak zabývám jen já a pár lovců odměn. Po noci povalování ve vlastních zvratcích jsem nevoněl zrovna vábně. Sám bych si od sebe nejradši odsedl, kdyby to šlo.

„Hej, ty!“ oslovil jsem nápaditě nejbližšího strávníka. „Co se tady vlastně děje? Co a kam vezeme?“

„Vyliž si…“ zbytek odpovědi zanikl v mlaskání a polykání, jak do sebe muž překotně házel kouřící kaši, ale dovedl jsem si vynechaná slova dosadit.

„Jedeme k Morhenskému moři. K přístavnímu Šestiměstí,“ ozval se za mnou známý melodický hlas. „A převážíme… hm… strojní součástky. Víc nemusíš a ani bys – v zájmu vlastního zdraví – neměl vědět.“

Do zorného pole mi s pohupováním boků vplula má únoskyně. Ačkoli bych na ni měl být naštvaný, nebo se jí dokonce bát, nemohl jsem v sobě potlačit jisté pudy, které všechny tyto pocity potlačily a nutily mne zkoumat hlavně umnou kompozici, do níž příroda sladila krásně tvarovaný pevný zadek a dlouhé nohy ve vysokých natahovacích botách.

„Chrch… urhm!“ reagoval jsem duchapřítomně a chvíli se dávil kaší. „Jestli za mě chcete získat odměnu, jedete špatným směrem. Ale to asi víte. Jestli tedy chcete využít mých služeb, mohli jste na to jít i jinak – třeba mě slušně požádat, uzavřít smlouvu a zaplatit zálohu.“

„Trošku se přeceňuješ, pistolníku,“ usmála se povýšeně a pouhým pohledem vykázala od ohně jednoho ze zasmušilých chlapů. Sedla si na jeho místo a muž odkráčel k nejbližšímu vozu, kde se pokusil svou čest zachránit předstíráním nějaké veledůležité a neodkladné činnosti.

„Vlastně jsme tě včera s Krümelmannem zachránili. Asi nevíš, že tě ten hostinský ve své putyce strpěl tak dlouho jen proto, že čekal, až se k němu z Lughos Stadtu dostane vojenská jednotka,“ oznámila mi chladně a pohrávala si s černěnou dýkou, kterou vytáhla z holínky.

Nejspíš jsem pěkně zbledl, protože Branwen natáhla ruku, jako by mi chtěla zabránit, abych se skácel do mdlob. Tak proto mě u sebe Podmíra nechával tak dlouho skoro zadarmo a proto se mi vyhýbaly všechny kšefty. Hostinský chtěl zkásnout odměnu za mé zadržení a předání úřadům v Lughos Stadtu a odháněl ode mě potencionální zákazníky. Vždyť jinak bylo v téhle divočině pro ozbrojeného chlapa vždycky práce až moc. Byl jsem hlupák, že mi to nedošlo už po několika dnech.

„No no! Tebe to nějak vzalo, van Hautene. Za dobu, co jsi na útěku, ses přece už mohl naučit pár věcí o lidské povaze. Každopádně nám teď dlužíš malou službičku. Nehledě na to, že jsme museli tomu tvému přítelíčkovi zaplatit pěknou sumu, aby se mu vyplatilo přenechat tě nám.“

Branwen kývla na trola, který, jak se zdálo, stál vždy někde poblíž. Ohromný tvor připajdal a podal jí kožený vak.

„Tady máš své zbraně. Nemohli jsme riskovat, že se někde cestou probereš a pokusíš se prostřílet na svobodu, než ti vysvětlíme, jak se věci mají. Teď už je ti doufám jasné, že pokoušet se o nějakou hloupost by ti nebylo k užitku.“

Nervózně jsem poposedl. „A o co teda jde? Sice jste mě zachránili před vězením, ale potloukat se Rozhraním znamená ještě větší průser. V Lughosu by mě aspoň čekal byt a strava na dobu určitou – do popravy!“

Rozpaloval jsem se čím dál víc, i když mi šlo spíše o to, vylít si na někom vztek, když Podmíra nebyl po ruce.

„Tady mě nějaká potvora rozpáře jako vepře, vybere ty nejlepší kousky a nechá mě týden chcípat někde v křoví. K Šestiměstí jsme se přece mohli dostat po kupecké stezce, a to daleko pohodlněji a bezpečněji!“ pokusil jsem se z ní dostat nějakou použitelnou informaci, které by se dalo chytit.

„Jak jsem řekla, převážíme jisté technické zařízení a snažíme se je chránit odpovídajícími prostředky,“ odsekla. „To by ti jako odpověď mělo stačit a jako poznámku pod čarou ber tohle,“ hodila mi váček, který mi málem vykloubil zápěstí. Zlato a ne málo.

Branwen se zvedla z pařezu, na kterém seděla s nožkou přes nožku, a zařvala hlasem poháněče dobytka: „Polední přestávka končí! Zapřahat a jedeme, ať se k Willenfriedské mýtině dostaneme před soumrakem.“

Chvíli jsem pozoroval, jak se ladným vyhoupnutím dostala do sedla svého vraníka. Tohle byla trochu jiná liga než mé obvyklé děvečky a uhihňané dcerky ze statků. Radši jsem zkontroloval zbraně – dvě opakovací pistole systému Sterlinger. Obě nabité na šest výstřelů naříznutými olověnými kulemi a připravené v podpažních pouzdrech, která jsem naučenými pohyby připnul pod kabátec do závěsů na bandalírech. Rázem jsem ztěžkl o šest kilo, ale cítil jsem se s tou váhou bezpečněji. Konečně kompletní. Když jste to uměli, daly se zkřížením paží přes hrudník tasit obě pistole zároveň. Já to uměl, a to sakra dobře, usmál jsem se. Asi kapku křivě.

Odešel jsem od ohně, do kterého právě zbývající chlapi močili, a vyskočil na šejtrok jednoho z povozů. Vozka byl zakrslý a zarostlý chlapík, jehož tělesný odér byl cítit na deset kroků, ale vůz byl zdaleka nejudržovanější a také koně se zdáli méně uondaní a vykartáčovaná srst se jim leskla jako leštěný onyx. Kodrcavě jsme vyrazili vpřed po neznatelné stezce. Spíš jsem si přál věřit, že v pásu blátivé břečky, vinoucí se hustým lesem, rozeznávám vyježděnou cestu a nejde jen o pruh sesuté půdy.

Rozhovor s Branwen mi poskytl materiál k přemýšlení. Jestliže měli organizátoři této šílené akce tak akutní potřebu získat jako doprovod pistolníka, znamenalo to nejspíš, že počítají s ohrožením ze strany metafysických sil.

Přívrženci metafysiky si dokáží přizpůsobit silou vůle přírodní zákony, zohýbat a zaplést fysikální formule podle svého přání a stvořit tak třeba plamen živící se silou myšlenky, který hoří i ve vakuu. Zdá se to absurdní, ale nejspolehlivějším prostředkem k likvidaci meťáka je kulka mezi oči. Proti metafysickému působení jsou do jisté míry imunní, ale síle fysikálních zákonů, reprezentovaných mechanickou zbraní, většinou podlehnou. Pokud ovšem nejde o jednoho z Mocných. Silové pole, jež je obklopuje, pokřiví přírodní zákony jako optická čočka, a tak v jejich přítomnosti nelze bez nebezpečí ani škrtnout sirkou k připálení lulky. V lepším případě nechytne, v horším se změní v šotka, který kuřákovi uhryzne nos.

Ze vzpomínání na složitou lekci o jemném rozhraní metafysiky a fysiky, kterou mi kdysi přednášel mistr Bendygeydvvran, mě rozbolela hlava a dostal jsem chuť si zakouřit. Z jedné z mnoha kapes a míšků na bandalíru jsem vytáhl poškrábané plechové pouzdro s hedvábnými papírky a tabákem a přes kodrcání vozu si ubalil neforemné, ale o to tlustší cigáro.

„Chrchly!“ vyrušilo mě ze zapalování. Zakrslý kočí mě už nějakou dobu mlsně pozoroval.

„Dáš si taky, pinďo?“ nabídl jsem mu otevřené pouzdro.

„Nejsem žádnej pinďa, ale Langerhans, vedoucí týhle bandy koňáků. A za takový kecy bys zasloužil uříznout uši až u prdele, mladej. Ale to by se taky moh rozsypat ten tabák,“ zakřenil se mužík vylámanými žlutými zubisky a jal se nacpávat dýmku. „Jedeme už hezkejch pár dní a většinou takovouhle kurevskou divočinou. Ta mrcha mi ani nedovolila koupit si tabák a kořalku v tý krčmě, kde jsme tě včera nabrali.“

Ostražitě se rozhlédl, jestli jeho nářky někdo nezaslechl. Bylo jasné, o jakou mrchu jde. Branwen tady platila za hlavní výkonnou autoritu. Skrček udělal dobře, že ztichl, v následující chvíli kolem nás proklusal její kůň. Branwen sama mi věnovala sotva pohled a jela dál k čelu karavany. Nemohl jsem se ubránit dlouhému upřenému pohledu na její pozadí. Mrkl jsem teprve když zmizela za stromy.

„Utři si bradu pistoléro, ať mi to tady nepocintáš!“ zachechtal se Langerhans. „Nevím, co na ní vidíš. Fiflena suchá jak lunt. S mečem to sice umí – až moc dobře, to jó – ALE!“ chystal se završit svou argumentaci myšlenkovou korunou. „Není ji pořádně za co chytit!“ vozka si spokojeně prohrábl prošedivělou bradu s několika zapletenými copánky a zbytky kaše a naštěstí ztichl.

„Co je vlastně na vozech? Zabalené je to pečlivě jako císařský poklad,“ nepřestávala mě trápit základní otázka. Od ní se odvíjel i předpokládaný nepřítel, který po nás vzhledem k bezpečnostním opatřením jistě půjde.

„Až na to, že náš náklad vezeme do přístavu, ti nemužu nic říct, mladej,“ vozka nevynechal příležitost osvěžit náš rozhovor mohutným zachrchláním a odplivnutím přes postranici. „S támhletěma montérama nemám nic společnýho,“ ukázal palcem na zadní vůz, v němž se vezli chlápci v plátěných halenách. S těma jsem se seznámil už u jídla. „To voni to maj celý v Šestištadtlu smontovat. Já si jen hledim svejch vozů.“

Aspoň jsem si ujasnil rozdělení funkcí v karavaně. Byla tu ochranka, uniformovaní dělníci se starali o náklad, koňáci o vozy a zvířata a Bran prostě velela. Strohý (trefnější označení mě nenapadlo) muž jménem Krümelmann fungoval jako šedá eminence v pozadí, dohlížející na zdárný průběh celé akce.

Zatímco jsem pokuřoval a nechával ozubená kolečka v hlavě pracovat na nejvyšší obrátky, dorazili jsme na mýtinu, kde jsme měli rozbít tábor. Vozkové uspořádali povozy do nepravidelného kruhu, který by při troše dobré vůle usnadnil obranu nočního ležení.

Seskočil jsem ze sedátka a chvíli si protahoval záda a ulevoval otlačenému zadku. Déšť na noc ustal, ale zato na krajinu padla mrazivá mlžná přikrývka, která jen umocňovala kvapně postupující podzimní stmívání. Pod ochranou narychlo vybudovaných celtových stříšek se rozhořely ohníčky, osvětlující boky povozů.

Mechanici se stáhli k jednomu ohni, stále stejně mlčenliví a zasmušilí jako při našem prvním setkání. Vozkové a pár jejich pomocníků dávali ještě před západem slunce do pucu své vozy, opravovali drobná poškození a obstarávali koně – silné, zavalité valachy s drsnou hřívou. Partička vojáků si rozdělala oheň uprostřed tábora. Distancovali se od koňáků a zbytku výpravy vůbec. Odrbaní a zarostlí žoldáci začali hrát kostky na desce, kterou s sebou podle toho, jak byla otřískaná, tahali už léta. Muškety ale měli pořád po ruce, připravené k okamžitému použití. Krümelmanna ani Branwen nebylo vidět. Přistihl jsem se, že na ni zcela nesmyslně žárlím, a tak jsem si radši přisedl k vojákům a chvíli sledoval hru. Byla to jakási kombinace obyčejných kostek a sázení na figury krále, královny, kluka a dámy, které byly neuměle nakresleny na hrací desce.

Vojáci mou přítomnost ignorovali, což bylo u téhle sorty lidí pochopitelné. Drželi při sobě, stmelení společnými bojovými zážitky, a já byl pro ně podřadný tvor. Ve vzduchu jsem přesto postřehl jakýsi zvláštní neklid. I když jsem si zprvu říkal, že si to jen namlouvám, postupně jsem se přesvědčil, že muži hrají kostky zcela mechanicky, jako by na cosi napjatě čekali. Při hře nepadlo slovo, nikdo nepřihazoval, a dokonce jsem nezahlédl jedinou láhev s kořalkou.

Odsunul jsem se opatrně do stínu pod nejbližší opuštěný vůz, překřížil ruce na hrudi a nechal prsty, ať si samy najdou zbraně. Pažby pistolí vklouzly do dlaní zcela automatickým, plynulým a léty tréninku vžitým pohybem. Mozoly na palcích zapadly za kohoutky zbraní. Měl bych najít Bran a Krümelmanna, ale teď jsem si nemohl dovolit spustit oči z vojáků.

V tom proťalo zamračenou temnou oblohu jasné světlo padající hvězdy. Všichni žoldáci se jako jeden muž zvedli od táboráku a v rukách jim zarachotily muškety. Hrací desku někdo zašlápl do bláta. Několika přesně mířenými výstřely zlikvidovali žoldáci mohutného trola, který neúnavně obcházel tábor a hlídal jej před napadením zvenčí. Pololidské monstrum nestačilo ani zařvat a padlo k zemi, krvácejíc z mnoha zranění.

„Zradááá!“ zařval jsem z plných plic, jelikož mne nic originálnějšího nenapadlo.

Naštěstí to stačilo. První salvu sice vypálili vojáci, ale to už byl zbytek tábora na nohou.

Mechanici vyběhli zpod své celty jako vyplašené slepice a jeden z nich okamžitě padl opožděně vypálenou kulkou. Zbytek se chopil různých nástrojů a improvizovaných zbraní a vrhl se do boje. Měl jsem dojem, že kdyby nezemřel jeden z jejich druhů, nejspíš by raději utekli do lesa.

Vojáci byli odporem překvapeni. Po první salvě se chtěli rozdělit a nerušeně, jako na jatkách vymlátit jeden vůz za druhým. Nyní však byli nuceni stáhnout se do sevřeného kroužku kolem ohně. Muškety, po jediném výstřelu k nepotřebě, používali někteří z nich jako kyje, jiní se uchýlili ke starému dobrému nabroušenému železu.

Rozzlobení mechanici se na ně natlačili se svými hevery a masivními utahovacími klíči, ale proti cvičeným zabijákům neměli šanci. Nicméně je alespoň zpomalili a bránili jim v pohybu. Mezitím nezahálely ani mé pistole. Klečel jsem pod vozem a pálil střídavě z levé a pravé sterlingerky, tak aby se v každém okamžiku rojilo ve vzduchu alespoň pár gramů olova. Výstřely splynuly do jediného dlouhého zahřmění. Čtyřmi ranami se mi povedlo sejmout tři vojáky a bohužel také jednoho vozku, který se zapletl do tlačenice kolem ohně. Vlhký vzduch zhoustl karmínovou mlhou.

V matném, klamavém světle ohňů jsem zahlédl Branwen, jak seskakuje z korby vozu na druhé straně tábora. Ještě se potýkala se šněrováním kalhot a mě bodlo u srdce, když mi došlo, co a s kým asi dělala. Prorazila si cestu neorganizovanou bandou mechaniků a dostala se až do bezprostřední blízkosti vojáků. Přikrčený postoj divoké kočky jí umožňoval kdykoliv zaútočit nebo uskočit. Zaleskla se úzká čepel a vzduch proťalo zasvištění ostré jako břitva. Měl jsem dojem, že meč cestou roztínal i molekuly vzduchu, každopádně ale prosekl čelo nejbližšího žoldáka i s přilbou. V následující vteřině stála Branwen na opačné straně bojující skupiny, meč pohroužený do podbřišku dalšího vojáka.

Stupidní instinkt prince na bílém koni mě donutil vstát a vrhnout se do víru boje. Několika skoky jsem se ocitl v největší tlačenici. Mechanici, vyděšení efektivní a brutální obranou žoldnéřů, se obraceli na útěk a motali se mi pod nohy. V krvavém blátě se válela těla jejich kolegů. Až dosud jsme měli nad vojáky psychologickou převahu, protože nečekali odpor. Nyní už jim bylo jasné, že opravdoví protivníci jsou jen dva. Žena a chlap s několika posledními náboji v pistolích.

Najednou se ozvalo jedovaté syknutí a vojákovi, který stál nejblíž, explodoval hrudník v záplavě krve a úlomků kostí.

„To Krümelmann! Má odstřelovačku!“ zařvala na mě přes hlavy vojáků Bran. Takže jsme tři.

Sehnul jsem se, abych unikl ráně těžkým vojenským mečem, klekl do bláta a zespodu střelil svého protivníka do břicha. Mrtvé tělo se na mě zhroutilo a uvěznilo mě pod sebou. V kluzkém blátě není nijak snadné odvalit ze sebe osmdesátikilového chlapa v plné zbroji, navíc mazlavého vlastními střevy a krví. Mých potíží si všiml další voják, přistoupil na bezpečnou vzdálenost a chystal se mne zneškodnit bodnutím do hlavy. Zašklebil jsem se na něj zpod stále ještě cukající se mrtvoly a střelil ho do obličeje. Bezhlavé tělo se pokusilo několika drobnými krůčky udržet rovnováhu, až konečně padlo vedle mě. Tak končí lidé, co nedrží krok s technickým vývojem. To, co bylo před pár lety bezpečná vzdálenost pro meč, v éře prachových zbraní neplatí.

Oproti všem očekáváním se nám podařilo zvrátit křehkou rovnováhu sil v náš prospěch. Branwen tančila po bojišti se svým sotva metr dlouhým mečíkem a s rutinou zkušeného řezníka a grácií baletky likvidovala jednoho žoldáka za druhým. Já, stále ještě napůl zavalený, jsem sice už vyprázdnil obě pistole, zato šly ale všechny kulky do černého. Krümelmann z bezpečného úkrytu na voze likvidoval svou tichou odstřelovací puškou přebytky. Na nohách se drželi jen tři vojáci a pár dalších zmizelo v nočním lese.

Vtom jsem si všiml, že se ke mně žene jeden z posledních žoldáků. V ruce držel malou kovovou kouli. Vyhodil jsem bubínek jedné sterlingerky a začal do něj horečně cpát tuhé papírové válečky zbývajících nábojů. Zacvakl jsem zásobník a rozvážně, beze spěchu vystřelil. Skoro mě mrzelo, že jsem se nedočkal důstojnějšího protivníka. Muž schytal dávku olova do hrudníku, ale ještě chvíli se udržel na nohách.

Schoval jsem zbraně do pouzder a s bohatýrským heknutím ze sebe konečně odvalil mrtvolu. Postřelený žoldák se mezitím poklidně zhroutil do pohasínajících plamenů ohniště. Že tam padá i s tou podivnou koulí mi došlo až zpětně. Vzduchem otřásl mohutný výbuch, mrtvý voják mě opět vlisoval do bahna a v uších jsem pocítil vlhkost vlastní krve. To byly poslední vjemy, které jsem byl schopen zachytit.

* * *

Oči se mi neotevíraly lehce. Chvíli jsem myslel, že mi je někdo zatížil mincemi, jak se to dělává mrtvolám. Nebylo by divu, taky jsem se dost mrtvě cítil. I když mrtvolu nic nebolí. Mě ostře píchalo v hrudníku a ve stehně, v hlavě mi bolestivě dunělo a dýchal jsem krátce a sípavě jako děravý kovářský měch. Když jsem konečně zvedl víčka, viděl jsem jen rudou mlhu.

„Tak. Drž oči chvíli otevřené, něco ti do nich nakapu,“ promluvil někdo. Škubl jsem sebou leknutím a pokusil se posadit. Výsledkem bylo jen to, že jsem zakňučel jako nakopnuté štěně a zase omdlel.

Druhé probuzení bylo o poznání příjemnější. Někdo mě konejšivě hladil po čele a bolest ustoupila. Ten někdo byla Branwen, ale nehladila mě. Jen měnila obklad. Ležel jsem na tvrdé prkenné palandě v jednom z našich vozů. Naštěstí jsme zrovna stáli, jinak by mi asi otřesy vyklepaly mozek z hlavy.

„Co se stalo?“ zachroptěl jsem. Nahromaděné hleny mi bránily mluvit zřetelně. Musel jsem ležet dost dlouho.

„Takže velký pistolník je opět mezi námi? No to jsme si všichni oddechli.“

Mělo to znít arogantně a uštěpačně. Jako pokaždé, když na mne promluvila. Ale neznělo. Její hlas byl spíš unavený. A taky ustaraný. Zvědavě jsem na ni pohlédl zpod obkladu, který mi zastíral výhled. Opravdu vypadala vyčerpaně. Nebyla zraněná, nebo aspoň ne viditelně, takže její únava pramenila nejspíš z toho, že tu o mě celou dobu pečovala. Trochu zahanbeně jsem si uvědomil, že pod dekou a tenkou vrstvou obvazů jsem nahý. Káď s vodou a použitá mycí žínka vedle palandy mou mužskou ješitnost jen dorazily.

„Tak ses mi konečně dostala do kalhot,“ pokusil jsem se odlehčit situaci. Bran překvapivě zrudla jako pivoňka a hned odvedla řeč jinam.

„Ty zrádce jsme dostali. Všechny. I ty, co utekli do lesa. Sama jsem je vystopovala a podřízla jako prasata.“ Když mluvila o zabíjení, do hlasu se jí hned dostalo víc energie. „Tebe sejmula příruční bomba. Myslím, že tomu vy pistolníci říkáte granát. Střepiny zabily jednoho mechanika, který se tam připletl. Měls zatracené štěstí. Z toho chlapa, co na tobě ležel, zůstala jen trocha drůbků do polívky. Jeden šrapnel se zastavil až o tvou pistoli,“ ukázala mi sterlingerku se zdeformovaným bubínkem. Kdyby byla pistole nabitá, výbuch by mi urval půl hrudníku. „Druhý šrapnel ti jen posekal stehno, ale nijak vážně.“

„Jak dlouho tu ležím?“ vzepřel jsem se rukama a i přes bodavou bolest v hrudníku se posadil a stydlivě si přitáhl deku až ke krku.

„Tři dny. Ale našli jsme tě až den po bitvě. Byl jsi v lese, zalezlý v houští. Asi ses tam v šoku doplazil. Máš štěstí, že ještě pořád stojíme na Willenfriedské mýtině. Krümelmann nařídil inventuru nákladu a s tím zbytkem mechaniků to jde pomalu.“

„A to ses o mě celou dobu starala? Sama?“ do hlasu se mi asi vloudila troška škodolibého zadostiučinění, protože Branwen podrážděně rozhrnula cípy krycí plachty vozu.

Ještě vyštěkla: „Ano, starala. Jsi pěknej chcípák, van Hautene. Pochybuju, žes nám stál za ty potíže a prachy, který jsme do tebe nacpali.“

Přerušil ji hlas zvenčí. „Tak už je vzhůru? Svolej všechny, ať se připraví. Budeme pokračovat v cestě.“ Příkazy zněly jako prásknutí bičem.

Ten hlas jsem ještě neslyšel, ale rychle mi došlo, komu patří. Na korbu vozu se vyhoupl Krümelmann. Tvářil se stejně přísně a sucharsky jako tehdy v hospodě. Tetování ve tváři to jen podtrhovalo. Byl ustrojen v kožené variantě dvouřadého obleku a nízký oplechovaný cylindr mu na hlavě přidržovala páska pod bradou. Byla to poslední móda mezi šlechtici, kteří si pěstovali pověst dobrodruhů a válečníků. Vhodné do vybrané společnosti i na čajový dýchánek, říkalo se. Ve skutečnosti spíš směšné a nepraktické. Křížem přes záda visela Krümelmannovi metr a půl dlouhá puška s masivním válcovým tlumičem. Odstřelovačka, která nás při večerní bitvě zachránila.

Chvíli mě pozoroval dravčím pohledem a pak zaskřípal: „Někdo nás zradil. Žoldácká společnost, od které jsme najali vojáky je velká a zavedená. Museli ji infiltrovat pomalu a postupně. Ty máš štěstí, že ses k nám dostal jen náhodou. Jinak bych tě pro jistotu nechal zhoupnout na nejbližší větvi.“ Nehybnýma očima sledoval, jaký měl jeho proslov účinek.

„Když teď víte, že nejsem zrádce, řeknete mi konečně, co převážíme?“

K té otázce jsem musel chvíli sbírat odvahu. Z toho člověka mě mrazilo. Asi půl minuty jsem čekal, a když Krümelmann stále jen nehybně zíral, doplnil jsem nejistě: „Prosím?“

Hubený technik se krátce zasmál, a pak oproti všem předpokladům promluvil. „Nevím sice, k čemu ti to bude, ale budiž. Převážíme součástky k sestavení lodního parostroje. S jeho pomocí konečně technika zlomí monopol metafysiků. Tihle šarlatáni už příliš dlouho sedí na docích jako žába na prameni a prodávají loďařům všechna ta nesmyslná a předražená magická vylepšení. Pro lepší vítr, větší nosnost, rychlost…“

Nečekal bych, že kdy uvidím Krümelmanna, jak ztrácí sebeovládání.

„A tohle všechno teď umožní jediný přístroj!“ pokračoval zaujatě, jako šílený profesor představující své vědecké dítko. „Povedlo se mi vyvinout parostroj dostatečně skladný, nenáročný na obsluhu a zároveň odolný vůči nestabilnímu prostředí na lodi. Jestli jeho prototyp dostanu do Šestiměstí a zprovozním, utrhá mi loďařská gilda ruce a objednávky na další stroje se jen pohrnou!“ Najednou tetovaný muž zmlkl a namířil na mě prst. „A tohle všechno chtějí samozřejmě metafysikové sabotovat. Někdo mě zradil. Ale já ho dostanu!“ Znělo to jako konstatování. Nebyl v tom hněv ani hrozba, jen oznámení.

Pro dnešek už měl Krümelmann konverzace dost. Otočil se a beze slova rozloučení odešel.

Chvíli jsem o jeho slovech uvažoval. Musel být opravdu skvělý technik – industriál nejvyššího zasvěcení – když se mu povedlo něco takového. Slyšel jsem už o podobných pokusech, ale většinou se obří parní stroje ani nepovedlo naložit na loď. A pokud ano, stala se velice brzy nějaká nepříjemná nehoda – výbuch, požár nebo to prostě nefungovalo. Šeptalo se o sabotážích, ale daleko pravděpodobnější bylo, že stroje ještě nebyly dost pokročilé.

S hlavou plnou převodů, tlakových kotlů a hvízdající páry jsem si znovu lehl a zavřel oči. Pořád jsem se cítil slabý a rozbolavělý.

Probudilo mne kodrcání vozu. Mezerou v plachtě jsem toho moc neviděl, a už jsem měl dost spaní. Opatrně jsem spustil nohy na nebezpečně pohyblivou podlahu. Hned jsem ztratil rovnováhu, a jak jsem se ji snažil udržet, bodlo mě ve zhmožděném hrudníku. Něco sprostého jsem zařval a upadl. Bolestí mi až vyhrkly slzy. V tu chvíli mne kdosi chytil v podpaží a bez námahy zvedl na nohy. Branwen. Musela sedět někde v šerém koutě vozu a dávat na mě pozor. Vyškubl jsem se a otočil se k ní zády, abych si otřel oči. Nechtěl jsem, aby byla svědkem mojí slabosti. V tu chvíli nebylo nic důležitějšího. Dokonce mi bylo jedno i to, že před ní stojím s holým zadkem.

Sám jsem doklopýtal až k východu z vozu a pozoroval ubíhající cestu, dokud mě nerozklepala zima. Když jsem se otočil zpátky, bylo už lůžko obsazené. Ležela v něm Branwen, nevelká, pevná ňadra vyložená na dece jako jablíčka na trhu, a tvářila se děsně vážně. Vklouzl jsem k ní. Ano, někdy to opravdu bývá takhle jednoduché.

Jelikož jsem byl zraněný, byla Bran nahoře a celá se přese mne přelévala v rytmu kodrcání vozu. Já jen občas potlačil bolestné syknutí a zíral na ni, když se prohýbala do luku a hryzala si spodní ret, aby nás nezaslechl vozka. Pátravě jsem prsty přejížděl po jejích stehnech, bocích, žebrech a kroužil prsty kolem ztvrdlých bradavek, vztyčených jako malé růžové prstíky… pak se mi zatmělo před očima.

„Ty jsi opravdu rychlostřelec, van Hautene,“ zachichotala se Branwen jako zlobivá holčička, která zrovna utrhla křídla mouše. Zároveň vklouzla rukou pod sebe a sevřela v dlani můj penis, ještě lepkavý jejími šťávami. Jen jsem zvedl obočí a opatrně ji ze sebe setřepal. Bez ohledu na bolavý hrudník jsem byl podruhé nahoře já.

„Dáš si taky?“ zeptal jsem se, když bylo po všem a já si balil neforemnou tlustou cigaretu. Tísnili jsme se vedle sebe na kanapi a Branwen mi drnkala prsty na vystouplá žebra jako na xylofon. Jen zavrtěla hlavou a dlouhými vlasy mě přitom lechtala na břiše. Po prožitém milování byla nezvykle tichá.

Najednou vstala a začala se oblékat. „Tohle už se nebude opakovat, van Hautene. Je ti to jasné?“ špitla přiškrceným hlasem, ale nedívala se na mě. „Patřím někomu jinému.“

„Ty myslíš Krümelmanna? Vykašli se na něj, můžeme cestovat spolu.“

Sám jsem se divil, co jí to nabízím, ale někde hluboko jsem cítil, že bych to tak opravdu chtěl. Tahle holka pro mě rozhodně nebyla jen jednorázové potěšení.

„Asi ti nebudu moci poskytnout takový komfort jako ten suchar, ale…“ nevěděl jsem, jak pokračovat, a navíc jsem se najednou cítil děsně trapně. Jako škemrající děcko.

Branwen se ke mně obrátila. Tvářila se zoufale, ale zároveň odhodlaně. „Vykašlat se na něj? Vždyť přece víš, že tohle nemůžu.“ Chvíli mě pátravě pozorovala. „Ty to vážně nevíš? Já jsem přece výpěstek. Stejně jako náš trol. To bys neřekl, že je to vlastně bráška, co?“ smutně se usmála. „Nemůžu Krümemanna opustit. Už v Líhni mě upravili přesně podle jeho požadavků. Chtěl konkubínu a zabijáka v jednom. A upravili mě i tady nahoře,“ sevřela si hlavu do dlaní, jako by ji prudce rozbolela. „Nemůžu odejít. Jsem jen jeho!“

Rychle sebrala zbytek svršků, pochvu s mečíkem a sotva zpola oblečená seskočila z jedoucího vozu, jako by tady už nedokázala vydržet ani okamžik.

Celou dobu jsem na ni jen vytřeštěně zíral. Věděl jsem, že kromě trolů se pěstují i jinak upravení pololidé. Ovšem samice byly dost neobvyklé. Existovala vždy jen jedna Matka, ostatní výpěstky byly bezpohlavní, a tak ačkoliv Branwen disponovala navenek všemi ženskými atributy, uvnitř byla stejná, jako dvouapůlmetrový trolí býk. Stačilo Matce správně nadávkovat hormony a další přísady, aby rodila výpěstky libovolného tvaru, barvy či velikosti. Přes tohle všechno na mě Branwenino přiznání zapůsobilo jako rána palicí do hlavy.

Uvolněná plachta pleskala ve větru do bočnice. Jako ve snu jsem vstal z lůžka a vyskočil. Zraněná noha mě neudržela. Plácl jsem sebou do bláta a jen taktak se odkutálel z dráhy vozu, který jel za námi. Tažný kůň sklonil hlavu a zvědavě mi frknul do obličeje trochu pěny.

„Takže sis vybral svoji prémii?“ ozval se Krümelmannův hlas. Seděl na šejtroku vedle kočího a nezúčastněně pozoroval, jak se válím nahý vedle cesty. „Neměj strach, nežárlím. Kdo by taky žárlil na výpěstek. Je to jen živý stroj. V tomhle případě na šukání a zabíjení. A oboje umí sakra dobře,“ uchechtnul se a znělo to, jako když zabouchnete těžký, zaprášený foliant. „Ale měl by ses vrátit na vůz nebo si něco uženeš. Možná ještě budeme potřebovat tvé pistole.“

Se skloněnou hlavou jsem poslechl. Nemělo cenu o něco se pokoušet. Výpěstky byly od narození určeny pro službu jedinému pánovi. Bylo příliš nebezpečné nechat volně pobíhat tvory, kteří fyzicky mnohonásobně převyšovali běžného člověka. Mohli je užívat jen císařem určené podniky nebo jedinci, kteří se podrobili náročným zkouškám a složili přísahu o nezneužití. Výpěstek už v rychloinkubátoru konfrontovali s pachem, obrazem i hlasem jeho budoucího pána a přísně utajovanou patentovanou metodou mu byla vštípena absolutní poslušnost jediné osobě. Tohle všechno jsem věděl, ale v hloubi duše si to odmítal připustit.

Na voze jsem našel své oblečení srovnané do úhledného komínku. Oblékl jsem si kalhoty z pevného sukna, košili, vestu, bandalíry a kožený kabát. Ten Branwen dokonce zalátala, naolejovala a přišila na něj nové mosazné knoflíky. Jestli tohle není důkaz lásky, tak už nevím. Z vysokých přezkových bot jsem musel nejprve vytřepat zmuchlaný papír. Poprvé od doby, co jsem přišel do zdejšího upršeného, vlhkého kraje, byly suché. Když jsem skončil, vylezl jsem na kozlík vedle svého známého kočího.

Langerhans chvíli pozoroval, jak vyměňuju bubínek poškozené sterlingerky. Naštěstí jsem měl jeden náhradní v bandalíru. „Dala ti košem, co?“ zabručel nakonec. Jen jsem se smutně zašklebil a dotáhl poslední jistící šroubek. „Jo, s výpěstkama si radši nic nezačínat. Taky jsem jednu měl. V Lughos Stadtu. Kamarád dělal v Líhni nočního hlídače a pustil mě tam na šukačku.“ Prcka chytla kecavá nálada. „Ale to byla jinší baba než ta tvoje houžev. Boky jak kobyla a kozy jak vozy! A kolik jich měla!“ potěšeně zamlaskal.

Chvíli trvalo, než mi došlo, že vozka se spustil s trolí Matkou. Při představě, jak mužík šplhá na tu bezduchou horu masa a sádla a boří se do žilnatých cecků, jsem musel potlačit dávení.

„Kámoše pak z Líhně vyrazili. Přišli mu na ty jeho kšeftíky. A já svoji macandu už nikdy neviděl. Takže vim, jak bolí zlomený srdce…“ povzdechl si a podal mi placatou láhev. „Zapij to trápení, kamaráde.“

Docela rád jsem poslechl.

Společné trápení jsme zapíjeli až do večera a propracovali se dvěma láhvemi vinné pálenky. Stoupala do hlavy asi stejně decentně jako kovářské kladivo.

„Na ty mrchy ženský! S nima to nejde, ale bez nich taky ne!“ zařval koňák a zvedl nad hlavu poloprázdnou flašku. Nadšeně jsem zahýkal na souhlas a ťukl do jeho láhve dřevěným kalíškem, až kořalka vyšplíchla. Deprese byla díky pálence zažehnána – aspoň na pár hodin. Pak to bude ještě horší.

Náhle jsem se nejistě opilecky zakymácel a málem sletěl z kozlíku. Koně zoufale zaržáli a vzepjali se v obraně před neviditelným nepřítelem. Jeden z nich, mohutný černý valach, se vytrhl z postrojů, až nebezpečně rozhoupal celý vůz, a dal se na úprk do lesa. Zbylý tahoun se ho úporně snažil napodobit, ale jen sebou zoufale škubal a řemení se mu zařezávalo do masa. V koloně jsme jeli jako první, ale podle zvuků za námi na tom nebyli ostatní o nic lépe.

Díky kořalce jsem stěží vnímal. Jako přes mlhu ke mně pronikala úporná, podivně cizí myšlenka: „Uteč, uteč, uteč, UTEČ!“. Zvedl jsem se a seskočil ze šejtroku. Rád bych poslechl, ale nohy nespolupracovaly. Vozka na tom byl stejně. Jen jsme se po sobě váleli, v marné snaze postavit se a vyplnit příkaz: „Uteč!“. Jedno kam a jak daleko, jen se zbavit té bodavé, neústupné myšlenky.

Těsně před nosem mi zarachotila okovaná kola povozu, na jehož kozlíku zoufale ječel hysterický kočí. Koně se zarazili v hustém podrostu u stezky a muž vyletěl v úžasném přemetu do vzduchu. Jeho dopad byl provázen křupáním drcených kostí.

Zmatek vzrůstal. Koně ržáli a hýkali jako pominutí, ale na úzké cestě mohli jen zběsile kopat do vozů před sebou a hryzat se navzájem do krve zpěněnými tlamami. S opileckým pobavením jsem sledoval, jak se všude kolem rojí montéři a vozkové a dávají se na bezcílný úprk do lesa. Neodbytná myšlenka na útěk pomalu slábla, nicméně alkoholické opojení bylo pořád silné. Malý koňák se zatím odkutálel pod vůz a usnul.

Vrávoravě jsem vstal. Pomalu mi docházelo, že se tu děje cosi nepřirozeného. Koně se nelekli hada na cestě nebo podobné banality. Podle některých příznaků se jednalo o metafysický útok, který účinkoval i na lidi. Tohle všechno jsem kvůli alkoholovému omámení vnímal jen instinktivně, na pudové úrovni. Dlouholetý výcvik industriála a život na rozhraní techniky a metafysiky ve mně vypěstoval zvýšenou citlivost vůči podobným jevům. Obešel jsem náš vůz. Jankovitý kůň sebou ještě trhal a koulel očima, ale už byl příliš vysílený, než aby se mu povedlo se urvat.

Vtom jsem mezi stromy spatřil jasný záblesk. Zrak mi naštěstí jako pistolníkovi slouží dobře. Rozpoznal jsem lesk skla a matný kovový pablesk. To blýskavé cosi se teď pohnulo a zmizelo v listoví, zato jsem naplno schytal úder psychickým beranidlem. Imperativ „UTEČ!“ mi zaduněl hlavou. Teď už jsem k míření ani nepotřeboval oči. Sterlingerky vyskočily z pouzder plynulým hadím pohybem a hustý podrost borůvčí, mladých stromků a dalšího zeleného prevítu prošila dvojitá dávka olova.

Zároveň se svou střelbou jsem zaslechl jedovaté syknutí. Ten zvuk jsem si pamatoval z bitvy na Willenfriedské mýtině – Krümelmannova odstřelovačka. Jako jediný zůstal Krümelmann při smyslech. Jeho analyticky uzpůsobený mozek se postavil na odpor nepřirozené energii. Ale teď nebyl čas zkoumat, na co vypálil. Skočil jsem do mlází u cesty a nedbaje na drásance ostrých větviček a trnů, několika skoky jsem se ocitl v místech, kde jsem zahlédl podezřelý odlesk.

O svůj cíl bych málem zakopl. Malý mužík ležel zkroucený na vrstvě tlejícího listí jako přerostlé spící mimino. Kulka nadělala z poloviny jeho obličeje fašírku. O kus dál jsem našel podivně tvarovanou přilbu, poškozenou výstřelem. Na běžné nošení byla příliš velká a těžká, navíc složitě vykládaná mědí a opletená izolovanými kabely. Vpředu trčel okulár z broušeného skla, které po nárazu popraskalo do chaotické vitráže. Cítil jsem z toho silnou auru nepřirozena. Vzal jsem tu krví opatlanou věc a jen na krátký okamžik si ji nasadil na hlavu.

Celým tělem mi prošlehl blesk agonické bolesti, oči snad explodovaly a žaludek se stáhl v křeči. Naštěstí mne bolest roztřásla tak silně, že helma spadla sama od sebe. Pár minut jsem byl schopen jen slintat žaludeční šťávy, ale bolest aspoň pročistila hlavu od chlastu.

Takže jsem se nemýlil – šlo o metafysický zesilovač. Jako industriál reaguju na podobné hračky značně alergicky. Ten mužík v maskovacím černozeleném oděvu u mých nohou hrál jen roli prostředníka. Zesilovač konfigurovaný na tak silný impuls musel zkonstruovat někdo mnohem mocnější. Někdo, koho bych si i zpitý do bezvědomí všiml na půl kilometru dopředu.

Lesem se ještě rozléhaly výkřiky zmatených mechaniků, ale síla psychického příkazu by měla brzy vyprchat.

Popadl jsem přilbu a začal se prodírat houštím zpět k pěšině. U jednoho vozu stál Krümelmann, vztekle ječel a na kohosi mimo můj zorný úhel mířil svojí předimenzovanou flintou. Napadlo mě, že mužík s přilbou měl parťáka a vytáhl jsem sterlingerky, i když to vypadalo, že situace je pod kontrolou.

Hubený technik se doslova třásl zlostí: „Hřál jsem si zmiji na prsou! Ty jedovatá…“ Zbytek nadávek zanikl v neartikulovaném zasyčení přes zaťaté zuby. Žaludek se mi sevřel hroznou předtuchou. Přistoupil jsem blíže.

Ten, na koho mířil, byla Bran. Ležela nehnutě na podlaze vozu vedle rozvázaného pytle součástek. Ruce svírala kolem temně rudé skvrny, která se jí šířila na podbřišku. Zmohla se už jen na šepot. „… já musela… naprogramovali… už v Líhni…“

„Co to má sakra znamenat, Krümelmanne?!“ zařval jsem – víc vyděšený než vzteklý – a namířil na něj obě pistole. „Dejte pryč tu pušku! Co vám Branwen udělala?!“ Sice jsem se ptal, ale ve skutečnosti mě to nezajímalo. Věděl jsem, že ho zabiju, ať už řekne cokoliv.

„Co ta malá kurva udělala? Tak se podívej sám!“ technik mi jednou rukou ukázal lesklý kousek kovu. Vypadalo to jako obyčejné ozubené kolečko, ale občasné barevné pablesky, které se od něj odrážely, jej identifikovaly jako metafysický artefakt. „Tohle mi ta zrádná bestie chtěla propašovat mezi součástky. Měla k tomu i plánek. Věděla přesně, kam to nastrčit!“ zamával mi před nosem nějakým potrhaným kusem jemného papíru. „Kdybych uvedl parní stroj do chodu s tímhle uvnitř, roztrhl by se během několika vteřin. Technika nemůže fungovat zároveň s metafysikou, to snad víš!“

„Musela jsem. Dali… pokyn… Líheň…“ ševelila dál Branwen, které smrtelný pot doslova splavil krásné dlouhé vlasy. Natáhl jsem kohoutky, zvedl ruku a několika kroky se ocitl těsně vedle Krümelmanna. Musel cítit chlad oceli na čele. Jemně jsem ho šťouchl hlavní. Ani se nepohnul. Dlouhá puška mu byla na takovou vzdálenost k ničemu, ale svíral ji, až mu zbělely klouby.

„Ona mě zradila, van Hautene. Je mi jedno, že ji k tomu naprogramovali. Asi už v Líhni během procesu přivykání na budoucího pána. Věděl jsem, že jsou mocní, ale že dokážou uplatit někoho v Líhni, to by mě nenapadlo. Teď ji musím zabít, to přece chápeš?“ Krümelmannovi se ani nezachvěl hlas, když na mě chrlil logické argumenty. Musel vědět, že ho neposlouchám, že už je v mých očích mrtvý.

Branwen skrz krvavé sliny naposledy zabublala: „… už v Líhni…“

Stiskl jsem spoušť. Těsně před tím mi ale v hlavě explodoval ohňostroj světel. Ztratil jsem vládu nad končetinami a sesunul se do kolejí vyjetých v bahně. Můj poslední pohled sklouzl po Langerhansovi. Stál nade mnou se silnou větví v ruce a tvářil se hloupě a nechápavě.

* * *

V posledních několika dnech jsem se tolikrát probíral z bezvědomí, že jsem začal pochybovat, jestli to má vůbec smysl a neměl bych radši zůstat v limbu nadobro. Ležel jsem s očima zavřenýma a pokoušel se nevzpomenout si, co se vlastně stalo. Vzpomínky si ale nějakou skulinku přece našly.

Proti své vůli jsem Krümelmanna chápal. Branwen málem překazila jeho životní dílo. V tu chvíli bylo jedno, že ji někdo zneužil a zajistil si její poslušnost už v inkubátoru. Její sabotáž byla pojistka, když selhala vzpoura žoldáků. Skrytý program v její mysli musel spustit nějaký vnější činitel, předpokládám, že psychický útok toho mužíka s helmou. Všechny ostatní přinutil k panickému útěku, ale pro její mozek to byl povel k činu. Tohle všechno jsem chápal, ale přesto se mi pořád vracel obraz Krümelmanna, jak střílí Branwen do břicha jako vzteklou fenu. Jak se jí mezi prsty přitisknutými na děsivý průstřel valí víc a víc krve. Jen kvůli nějakému zkurvenému stroji.

Začalo to ve mně opět vřít, toužil jsem sevřít v rukách ten jeho hubený, vrásčitý krk. Otevřel jsem oči do tmy a zkusil se posadit. Nešlo to. Někdo mě svázal a nechal ležet na voze jako pytel.

„Klidně lež, kámo. Mohlo by se ti udělat blivno, byls mimo dva dny,“ poznal jsem Langerhansův hlas. „Šéfík mi poručil tě hlídat, abys prej nepoškodil náklad, heh!“ uchechtl se. „Jako by nebylo jasný, že bys daleko radši poškodil jeho.“ Vozka se na chvíli odmlčel. „Musíš mi prominout, že jsem tě bacil. Ale to víš, Krümelmann platí…“

Dál jsem neposlouchal. Pokusil jsem se nějak na holé podlaze uvelebit a znovu usnout. Opravdu se mi udělalo zle. Točila se mi hlava, i když jsem ležel, a veliká měkká boule v zátylku bolela jako čert. Náladu jsem však měl povznesenou. Už jsem nechtěl Krümelmanna zabít. Díky Langerhansovým slovům mě napadl mnohem lepší způsob, jak jej zasáhnout na tom nejcitlivějším místě.

V následujících několika dnech mi sice sundali pouta, ale byl jsem neustále pod dohledem. Většinou mě hlídal Langerhans, občas některý z montérů. V jejich očích jsem byl hrdina, který jim na Willenfriedské mýtině zachránil zadek, takže se ke mně chovali se zvláštní směsicí úcty a odtažitosti. Krümelmann jezdil celou dobu sem a tam a neustále kontroloval náklad. Mě si ani nevšiml, což jsem mu oplácel stejnou mincí. Jak jsme se blížili k Šestiměstí, prales Rozhraní pomalu ustupoval řídkému osídlení. Naše trasa vedla nejužším místem divočiny. Na obou koncích z ní ukusovala lidská sídla, i když šlo jen o zálesácké osady a samoty.

Město se ohlásilo dlouho předem slaným pachem moře a rybiny. Když jsme dorachotili na dohled, zrovna začalo sněžit. Studený mořský vítr bodal do obličeje krystalky ledu a sněhu, ale oproti zahnívající lesní vlhkosti to byla vítaná změna.

Městské hradby, které se rýsovaly na obzoru, plnily spíš estetickou než obrannou funkci. Už podle jména bylo zřejmé, že se Šestiměstí skládá z půltuctu přímořských osad. Původně rybářské vesnice se kdysi dávno spojily a vytvořily bohaté přístavní sídlo, u jehož břehů končily snad všechny obchodní lodě. Z vnitrozemí útok nehrozil, ale i tak si město na důkaz prosperity nechalo postavit hradby od předního architekta císařství. Bělostná zeď z leštěného kamene se táhla několik mil po celém vnitrozemském okraji Šestiměstí, přerušovaná jen šesti hlavními branami.

Brána, kterou jsme se chystali vjet my, byla otevřená a střežená jen symbolicky dvěma vyfintěnými vojáky s mušketami. Vrata okovaná masivními pruty oceli na nás zívala a stavěla na odiv mechanismus ozubených kol, který byl schopen během několika vteřin pětimetrová křídla neprodyšně uzavřít. Podomnímu obchodníkovi bych neradil nechávat nohu ve dveřích. Písty a táhla soustrojí se leskly olejem a nikoho nenechávaly na pochybách o své funkčnosti. Naše zablácené vozy s potrhanými plachtami a ušlými valachy se tady opravdu vyjímaly. Nikdo nám ale nevěnoval více než jeden pohled, podobné karavany tu vídali denně. Sotva jsme projeli branou, přiharcoval si to ke mně Krümelmann. Sáhl do sedlové brašny a vrátil mi zbraně. Bez nábojů samozřejmě.

„Svoji práci jsi zastal, pistolníku. Víc už o tom, co se stalo, nechci mluvit. A neradil bych ti zdržovat se dlouho ve městě. Jestli tě moji lidé načapají poblíž přístavu, mají příkaz bez varování tě zabít.“

Beze slova jsem přijal pistole a seskočil z kozlíku. Jediný pohled a pokynutí na rozloučenou jsem věnoval Langerhansovi. Koňák se na oplátku nejistě zašklebil a zabodl oči do země. Karavana mě s rachotem minula a zmizela v zatáčce.

Vydal jsem se hledat nejbližší krčmu s noclehem. V Šestiměstí jsem už kdysi byl. Tehdy sem můj mistr Bendygeydvvran převážel nějaké manuskripty pro potřebu zdejší university. Její věže se tyčily – jako tradičně všechny věže metafysiků – ve středu města. Já ale zůstal u hradeb v chudinské čtvrti.

Den se pomalu chýlil k večeru a všudypřítomní stánkaři balili zboží, většinou ryby na tisíc způsobů: nakládané, marinované, uzené, pečené, vařené, v klobásách a snad i v pudingu. Bylo nemožné projít kolem a okamžitě nenačichnout rybinou. Jakmile jsem sešel z hlavní ulice, dlážděné žulovými kočičími hlavami, stala se z cesty nejprve stezka zpevněná dřevěnými deskami zašlapanými do bláta, později jen blátivá pěšina. Prodíral jsem se pestrou sebrankou lidí, od otrhaných nuzáků přes námořníky a obchodníky, kteří hledali povyražení u laciných kurev, až po několik vyšňořených aristokratů dokazujících si svou odvahu, aby měli o čem vyprávět při čajových dýcháncích.

Hradby, z vnější strany tak velkolepé, byly zevnitř olepené dřevěnými chajdami nebo v lepším případě domky z rychleného kamene, což byla kaše, která po nalití do forem ztuhla v porézní tvrdou hmotu. Kvalitou se ovšem kameni zdaleka nevyrovnala. Jednu takovou budovu jsem si vybral. Do ulice přečnívala dřevěná deska s šišatě namalovaným lodním kormidlem a nápisem Námořníkovo štěstí. Nebyl jsem si tak docela jistý, jestli jde o hospodu nebo nevěstinec. Jak se ukázalo, když jsem vstoupil, byla to kombinace obého.

Úzká dlouhá místnost tonula v kouři. Rozeznával jsem pach tabáku, marihuany, dehtu a potu. Na jednoduchých dřevěných lavicích sedělo několik chlápků, kteří popíjeli a omakávali dvě nebo tři utahané ženské, které před nimi korzovaly v síťovaných hadřících. Po vratkém schodišti z patra scházel prototyp mořského vlka. Utahoval si opasek na vydutém pupku a vláčel za sebou hubenou holku zmalovanou jako klaun. Děvče vypadalo značně použitě. K tomu všemu tklivě vyhrávala tahací harmonika. No prostě drsná putyka, jako když vyšije.

Vychrtlá stará hospodská seděla za pultem a jen nepřetržitě čepovala pivo a šíbovala korbele dál po pultu, kde si je lidi rozebírali. Přes všeobjímající hluk jsem na ni zařval svůj požadavek. Chvíli jsem myslel, že je nahluchlá, až posléze mi došlo, že jen nedokáže pochopit, že tady chci přespat celou noc a opravdu, ale opravdu nestojím o společnost některé z místních krasavic. Když jsem na podrápaném pultu roztočil stříbrňák, hned se jí chápavost i sluch vrátily.

„A bude si velkomožnej pán přát eště něco? Snídani do postele? Za menší příplateček by to bylo s plnou penzí i s osobní obsluhou, esli chápou,“ křivě se usmála bezzubou hubou. Zřejmě se nedokázala zbavit fixní ideje, že všichni na celém světě touží po jejích syfilitických děvkách.

„Tu snídani bych bral. A přineste mi do pokoje i ranní noviny,“ shrábl jsem klíče a vyrazil po rozvrzaných schodech. Cestou jsem se otřel o břichatého námořníka. Nezletilou kurvičku už pustil, teď stál o kratochvíle jiného druhu. Zastoupil mi cestu a zkroutil větrem ošlehaný ksicht do zuřivé grimasy. Na tohle jsem neměl náladu. Jen jsem poodhrnul cíp pláště a ukázal pažby kvérů. Bitkař o několik odstínů zbledl a začal si vyhlížet někoho jiného na hraní.

Pokoj svou strohostí připomínal lodní kajutu. Široké tvrdé lůžko, nočník, stolek a smaltované umyvadlo na štokrleti. Od okolních kabin mě dělila pouze tenká prkenná přepážka. Bylo by mi ale jedno, i kdybych měl spát na holé zemi nebo v královském loži. Prostě jsem sebou hodil na proleželou matraci a usnul v botách.

Ráno mě probudila sama hostinská. Babizna se rozhodla oprášit své nejméně čtyřicet let zapomenuté půvaby a ohromit mě hedvábným župánkem s vínově rudým negližé vespod. Nebo jsem jí křivdil a byl to její běžný denní úbor. Trochu mnou ta představa otřásla. Každopádně jsem s chutí spořádal sázená vejce a kávu a začetl se do Šestiměstského kurýra, kterého mi také přinesla. Tiskařská čerň ještě ani pořádně nezaschla. Ve sloupku denních aktualit se skvělo ironicky laděné oznámení:

Velevážený pan Joachim von Krümelmann, technik II. řádu Císařské akademie věd, poctil včera naše město svou návštěvou. Během ní hodlá předvést svůj fenomenální nový vynález, a sice parní stroj nové konstrukce, vhodný údajně i k pohánění lodí. Jistě si všichni pamatujeme na fiasko minulého roku, kdy s podobnou technickou vymožeností přišel pan Gwydion von Gallwitz, a na nejvýše trapné následky jeho experimentu. Svobodný pán z Gallwitzů tehdy vyhodil do povětří celou boudu, v níž svůj parostroj připravoval, a vzhledem k tomu, že ta se nacházela v centru hlavního rybího trhu, musela být na úkor dědiců jeho pozůstalosti oškrabána omítka všech sousedních domů, které i přes všemožné sanační práce dodnes nechutně páchnou zkaženými rybami. Omítka, rybina i zbytky pana Gallwitze byly pak vzhledem ke své neodlučitelné promíšenosti společně uloženy v rodinné hrobce. Oprostěmež se však od vší předpojatosti a nedůvěry a popřejme panu von Krümelmann s jeho zajisté skvostným vynálezem mnoho úspěchů.

První předvádění parostroje se má konat již za týden, a to přímo v praxi, na lodi Veselá Bětka, vlastněné gildou Námořního obchodního svazu.

Mecenáši projektu jsou Námořní obchodní svaz, Kovodělný závod pana Ruperta Penkawra, Obchodní a stěhovací společnost pana Milia Langerhanse a 1. císařská uhelná svobodného pána Kelemona van de Soot.

To bylo všechno, co jsem potřeboval vědět. Vyrazil jsem do města, které už ožívalo dopoledním ruchem. V Šestiměstí to znamenalo, že rybáři z moře vytahali tuny ryb, chobotnic, krabů a další havěti a prodejci všeho druhu je začali ometat pod nosy nevinných kolemjdoucích. Jestli jsem si dobře pamatoval, obchodní čtvrť by neměla být daleko. Po dlouhém natřásání na voze jsem se rozhodl vydat na nákupy pěšky. Jemný poprašek sněhu, který přes noc napadl, křupal pod nohama. O několik ulic dál krámky s rybami zmizely jako když utne a udělaly místo zděným obchůdkům s divy z celého světa, které sem dennodenně přivážely obchodní koráby.

S jemným mrazením v zádech jsem minul obchod s metafysickými pomůckami. z výkladní skříně na mě mázdrou potaženým okem zíral mlok naložený v lihu a otevřenými dveřmi byly vidět zaprášené kupy grimoárů, vršící se do dvoumetrových sloupců. Na policích před vchodem se kupily bezcenné talismany, štístka, formulky psané údajně panenskou krví a okuláry, skrz jejichž polarizovaná skla mohlo cvičené oko nahlížet do světa duchů… Prý.

Obchod s tím, co jsem potřeboval, byl až v jedné z bočních uliček. Technika nebyla v Šestiměstí vítaná, monopol tu díky penězům z loďařství drželi metafysikové.

Poďobaný, zarostlý prodavač na mě spiklenecky zamrkal, když si všiml mých pistolí. „Jak vidím, zavítal k nám bratr industriál. To je hotové požehnání v dnešních časech. Viděl jste ty kejklířské nechutnosti, co vystavují v obchodě naproti? Prodávají prý panenskou krev na litry! Odporné! Při větší objednávce sleva půl zlatky na decilitr!“ odplivl si pohoršeně na zašlapanou podlahu. Taková kvanta mi zněla dost nepravděpodobně, leda by měli někde v kumbále dojírnu panen napíchnutých na vakuové odsávačky krve. Ten fousatý chlapík byl nejspíš fanatik. Možná stoupenec jednoho z antimetafysických spolků. Ale to nehrálo roli, hlavně když bude mít kvalitní zboží.

Utnul jsem jeho nářky. „Potřebuju ledek, uhlí a síru tak na stovku patron. A nešiďte to, moje pistole snesou pořádnou dávku černého prachu.“

Prodavač zmlkl a začal na přesné váhy sypat požadované chemikálie. Jen si pod řídkým knírem mumlal něco jako „Jedna kulka, jeden meťák!“

„A samozřejmě olověné střely. Jo a přidejte mi i voskovaný papír na patrony a zápalné kapsle.“

Mohl jsem si koupit hotové patrony, ale z hluboce zakořeněného staromilství jsem si střelivo nejraději připravoval sám. Taky mi pistole nikdy nevybuchla v ruce.

„To bych pro vás měl novinku. Mosazné nábojnice. Vydrží desítky výstřelů! Stačí jen přebít a jít!“ zadeklamoval. Zatvářil jsem se podezíravě, ale nakonec jsem si nechal vnutit deset kovových nábojnic na zkoušku.

Už zbývalo jen to nejdůležitější. Základní kámen celého plánu, s nímž všechno stálo a padalo. Prošel jsem celou obchodní čtvrť a prošmejdil všechny krámy. Přes určitý odpor jsem vlezl i do toho metafysického. Samozřejmě bezvýsledně a vysoký, skoro mumifikovaný metafysik s tlustými brýlemi dostal z mé aury hysterický záchvat. Až na samém okraji obchodní čtvrti jsem to našel – domácí potřeby. Pěchovač na brikety se dal sehnat jedině tady. Měl jsem štěstí a usměvavá prodavačka mi přidala i pár kilo uhelného mouru.

Obtěžkán tímhle úlovkem jsem zamířil zpátky do Námořníkova štěstí. Nákupy jsem zabil celý den, takže jsem si u babky poručil večeři do pokoje. Tác s kusem hovězího, chleba a máz piva mi přinesla ta hubená holka, kterou jsem zahlédl včera na schodech. Její klaunské líčení nebylo ani tak líčení, ale monokly velikosti mužské pěsti a napuchlý, prasklý ret. Jako dezert mi beze slova naservírovala výběr ze dvou kondomů – jemného z ovčího střívka a tlustšího gumového, přezdívaného holínka, který však lépe bránil nákaze venerickými chorobami. Nekompromisně jsem ji vystrčil ze dveří. Z nějakého důvodu se mi udělalo zle z celého světa, a kdybych se na ni díval ještě okamžik, asi bych ji musel taky zfackovat. Paradoxně mi svou flegmatičností a duševní zmrtvělostí připomněla Branwen, která byla pravý opak. Potřeboval jsem něco dělat, abych se zase neponořil do lítostivé deprese.

Rozložil jsem balíčky s nákupem po stole a začal odsypávat do trubiček z voskovaného papíru přesně odměřenou směs ledku, uhlí a síry. To všechno utěsnit, přidat kuli a znovu utěsnit. Ještě dozadu přilípnout zápalnou kapsli a pak to všechno zopakovat. Osmdesátkrát. Když jsem skončil s papírovými náboji a všechny je nadávkoval do kapsiček bandalíru, mohlo být kolem druhé v noci.

Zbývaly mosazné nábojnice, které jsem nacpal opravdu hodně předimenzovanou dávkou černého prachu i olova. Výtečně se hodily pro můj plán. Teď jsem z pytlíku vysypal i černouhelný mour a smísil jej s trochou vody. Vzniklou hutnou kaši jsem natlačil do pěchovače na brikety a začal po něm dusat, až z vedlejšího pokoje někdo vesele zahalekal: „Hej, kamaráde! Hezky ji tam rajbuješ!“

Ke vzniku opravdu pěkné, rovnoměrné a nerozpadávající se briketky je zapotřebí značná síla. Když jsem byl u desáté, měl jsem už takový grif, že bych se tím mohl živit. Ještě do hmoty vmáčknout kovové nábojnice, než vyschne a bude příliš křehká a drolivá. Černý prach naštěstí není choulostivý na vlhko.

Vypadal jsem po tom všem jako mouřenín. Upocený, zadýchaný a ospalý mouřenín. Tváře zčernalé uhlím jsem neumýval. I sebemenší výhoda se bude hodit. Navlékl jsem si kabát a krk i část obličeje zabalil do tlusté tmavé šály, kterou jsem dnes odpoledne koupil. Zčásti jako maskování, zčásti proto, že už začínala být opravdu třeskutá zima. Z Námořníkova štěstí jsem vyšel zadním vchodem přes kuchyňku. Stačilo kuchaři vtisknout do dlaně měďák a na nic se neptal. Záletné manžely utíkající před žárlivými manželkami tady museli mít dnes a denně.

Noční zábava na ulici právě vrcholila. Kolem provrávorala kumpanie opilých námořníků za zpěvu písničky o rozpustilém plavčíkovi s tvářičkami jako broskev.

Do této části města drožkáři tak pozdě v noci nezajížděli. Před jedním z bordelů ještě pochybnější pověsti než Námořníkovo štěstí klimbal aspoň unuděný tahoun dvojkolky. Zákazník, kterého sem dovezl, se asi v domě rozkoše zdržel přesčas. Neurvalým zatřesením jsem šlachovitého chlapíka s objemnými stehny a lýtky probudil a oznámil mu, že se potřebuju dostat do přístavu. Sehrál jsem turistu, který v opilecké náladičce zatoužil uvidět ten technický div, o kterém se teď tolik mluví, a dokonce i píše v novinách – parostroj na pohánění lodí. Blýskavá zlatka dodala mé historce na věrohodnosti.

Tahoun se dal do běhu, až mu ledové bláto odstřikovalo od bot. Na cestu nám komíhavě svítila petrolejová lucerna zavěšená na konci oje. Tenhle způsob dopravy byl pro Šestiměstí specifický, v žádných jiných sídlech císařství jsem se s ním nesetkal. Asi jej přejali z některé země, s níž Šestiměstí udržovalo námořní kontakt. Chlap, zapřažený v jakési obdobě chomoutu, funěl jako v posledním tažení, ale udržoval konstantní tempo a vozík zběsile skákal na kočičích hlavách. Dřevěné sedátko mě mlátilo do kostrče i přes tenké polstrování. Projeli jsme vylidněným centrem – ctihodní občané buďto spali nebo si užívali v chudších a zábavnějších čtvrtích – a během slabé půlhodiny jsme se dostali na doslech a posléze i dohled moře. Měňavá vodní plocha se studeně třpytila ve světle měsíce a aspoň odsud, z dálky, vypadala křišťálově čistá.

„Nevím… huf huf… co tady chcete vykoukat… ufff…“ zadýchaně ze sebe vyrážel tahoun a opřel se dlaněmi o svalnatá stehna. „Makaj na tom jenom ve dne, a stejně je všechno zavřený v tamtý boudě,“ ukázal na plechový hangár. Vypadal opuštěně, ale nevěřil jsem, že ho Krümelmann nenechal hlídat. „Ale to je vaše věc,“ tahoun popadl oj vozíku, a když jsem ho podesáté ujistil, že nechci, aby na mě čekal, pomalu odklusal.

Snad už za hodinu nebo dvě vytáhnou na moře rybáři se svými loďkami a utahaní námořníci se vrátí do kajut s novou sbírkou pohlavních chorob. Zatím byl ale přístav liduprázdný. Po několika nenápadných přískocích ve stínu okolních stavení a boudiček na loďky jsem se ocitl u hangáru. Stráže stály jen vpředu, u širokých vrat rozežraných slaným větrem. Prozradily je žhnoucí konečky cigaret a tlumený rozhovor o výsledcích kriketové ligy v Lughos Stadtu. Větrací okénko pod šikmou střechou z vlnitého plechu zvalo dovnitř.

Naskládal jsem do vratké věže několik dřevěných krabic po vybaleném zboží a vyšplhal nahoru. Do okna z neprůhledného průmyslového skla stačilo jen šťouchnout, aby… se ozvalo příšerné, nesnesitelně hlasité vrznutí. Zůstal jsem zavěšený půlí těla uvnitř, půlí venku a čekal, co bude dál. Nebylo nic, ale přesto jsem pro jistotu chvíli počkal a komíhal nohama v prostoru. Když už mne opouštěl cit v zadní polovině těla, rozhodl jsem se, že to prostě risknu a spustil jsem se do tmy.

Podlaha z rychleného kamene mi uklouzla pod nohama a kolem se zvedl oblak prachu a pilin. Oči si pomalu zvykaly na temnotu, narušovanou jen měsíčním světlem, pronikajícím poloprůsvitnými okny u stropu. Hangár byl mnohem větší, než se zvenčí zdálo. Pouze malou část zaplňoval Krümelmannův parostroj. V příšeří se rýsoval tlakový kotel, který svou velikostí připomínal sotva větší prádelní hrnec. Stroj nebyl zdaleka hotový. Většina součástek zůstávala v pytlích, chráněná před poškozením pilinovými polštáři. Finální úpravy proběhnou až na lodi. I tak ale parní stroj působil impozantně a hlavně geniálně jednoduše. Naleštěná ocel, táhla, písty, ozubená kola a převody… to všechno jsem ani nebyl schopen pojmenovat, ale přesto jsem jejich uspořádání v systému podvědomě chápal. Skoro mi přišlo líto toho, co jsem přišel udělat. Skoro.

To, co jsem hledal, leželo zatím přikryté plachtou v koutě hangáru. Odhrnul jsem ji a dal se do zoufalého kašle. Černočerný prach se připojil k maskování na obličeji. Pod plachtou leželo několik bytelných beden s vybledlým razítkem van de Soot – 1. císařská uhelná.

Tohle jméno uvedené v novinách mě dnes ráno inspirovalo. V dolech pana Kelemona van de Soot se těžilo v celém císařství vyhlášené vysokovýhřevné černé uhlí. Nebyl to rozhodně žádný uhelný velkobaron, jeho produkce byla spíše zanedbatelná. Ale dokázal chytře využít šlechtického původu a založit na něm reklamu. Aristokrati a parní baroni si zakládali na tom, že jejich stroje jsou poháněny právě žárem van de Sootova uhlí. A pan Joachym von Krümelmann, ačkoliv jinak to byl asketa bez vztahu k okolnímu světu, nebyl v tomto výjimkou. Pár beden Kelemonova uhlí si opatřil aspoň na ukázkový provoz své vysněné mašiny.

Vytáhl jsem tesák skrytý v nohavici a se zaskřípěním vypáčil dekly několika krabic. Kusy uhlí se leskly jako černé zlato. Konečně jsem mohl shodit ze zad pytel s briketami, který mne nepohodlně tlačil. Rozházel jsem pár zmanipulovaných briket co možná nenápadně mezi uhlí a pak zase víka přiklopil. Skřípání bylo tentokrát snad ještě horší. Brikety by při bližším pohledu samozřejmě od uhlí rozeznal každý, ale pochyboval jsem, že zrovna s tímhle si bude Krümelmann dělat hlavu a podrobí každý kus osobní inspekci. Aspoň pár ostře nabitých briket se do kotle dostane a potom… BUM! Konec všech Joachimových snů.

Zrovna jsem přikrčený v podřepu rozkládal plachtu na zakrytí beden, když mě někdo praštil do nohy. Zařval jsem a instinktivně se převalil přes rameno, abych se dostal z dosahu útočníka. Plášť se mi přitom přehrnul přes hlavu. Následoval krátký zápas s dlouhými cípy kabátu, ale nakonec jsem slavně zvítězil a postavil se. Proti mně stáli dva strážní zvenku. Už nekouřili a tvářili se přesně jako ten typ pitomců ochotných položit životy za kdejakou hovadinu, které zrovna věří. Poznal jsem v nich bezejmenné montéry, s nimiž jsem cestoval.

Riskoval jsem pohled na bolavé stehno. Kalhoty byly proťaté a rána se zastavila až o pochvu tesáku z tvrdé kůže. Útočník nejspíš ve tmě hangáru neviděl, kam přesně seká, zvláště když jsem se krčil u země.

Strážný nalevo po mě vyjel nízkým bodnutím. Neohrabaně svíral krátký těžký mečík a bylo znát, že by mu do ruky pasoval spíš hever nebo jiné nářadí. Automaticky jsem sáhl po sterlingerce, ale ještě předtím, než jsem vypálil, mi došlo, že takhle bych se Krümelmannovi prozradil. Montéři mě snad nepoznali, a jestli se mi povede pláchnout, budou to považovat jen za běžnou vloupačku. Přehodil jsem těžkou pistoli ve vzduchu a chytil ji za hlaveň. Zároveň jsem kryl výpad strážného. V boji chladnými zbraněmi neexceluji, ale nějak se mi povedlo zachytit mečík záštitou tesáku a znehybnit ho. Jedním krokem jsem byl u strážného a praštil ho okovanou pažbou pistole po hlavě, až to ošklivě luplo.

To už u mě byl druhý montér a udeřil mě do ruky obuškem. Zmohl jsem se jen na přidušené vykviknutí. Paže mě zabrněla od konečků prstů po rameno a pustil jsem tesák. Nebo možná taky ne, nějak jsem v ní úplně ztratil cit. Zato zbytkem těla rezonovala úděsná bolest. Skrčil jsem se na bobek a sevřel poraněnou ruku mezi koleny. Strážný prožíval své malé vítězství, sebejistě ke mně přikročil a plácal si obuškem do dlaně. Blbec. Nevšiml si, že šlápl na plachtu, kterou byly původně přikryté bedny s uhlím. Zdravou levačkou jsem popadl její cíp a zatáhl, až jsem se překulil nazad.

Chlápek překvapeně vyjekl a přistál tvrdě na zádech. To už jsem byl u něj a začal ho zpracovávat pažbou kvéru. Tenhle to neměl tak jednoduché, jako jeho kolega. Párkrát jsem slyšel prasknutí kosti, než přestal řvát a upadl do bezvědomí. Jestli jeho vinou už nikdy nezmáčknu spoušť pravou rukou, byla ta nakládačka ještě málo.

Zadýchaně jsem vstal a vydal se k východu, zraněná paže se mi klimbala jako polámané křídlo. Dveře hangáru byly pootevřené a já byl za to vděčný. Teď bych se těžko šplhal do okýnka.

Na silnici vedoucí do centra města jsem zahlédl povědomý stín. „Já věděl, šéfe, že mě ještě budete potřebovat,“ zahalekal dobromyslně tahoun dvojkolky. „Domů, nebo toho ještě nemáte dost? Znám jeden prímovej lokál, kde zavíraj až kolem osmý ráno.“

Ztěžka jsem dopadl na sedátko a ukázal zdravou rukou před sebe: „K bráně.“

Slunce zrovna vstávalo z ledového oparu, když jsme vyrazili na cestu.

* * *

Původně jsem chtěl vypadnout z města už tu noc, ale únava mě přemohla a přespal jsem ještě jednou u Námořníkova štěstí. Tedy prospal jsem tam skoro celý den, jak mě ta noční výprava zmohla. Ani v jedněch novinách – Šestiměstském Kurýrovi ani Věstníku Námořního obchodního svazu – nestálo nic o přepadení Krümelmannovy dílny. Asi nechtěli dělat zbytečný rozruch, když se nic neztratilo ani nebylo poškozeno. Jen dvěma pitomcům přibylo pár boulí.

* * *

Zpráva, v niž jsem tak doufal, mě dostihla čtrnáct dní po mé noční výpravě. s penězi za ochranu Krümelmannovy karavany jsem přezimoval v městečku Kelliwyg na pobřeží Morhenského moře. Branwenina smrt ještě bolela a vzpomínky nedokázaly zahnat ani kvanta piva a povolné uchichtané dcery vesničanů. Vtom mi padl zrak na několik dní starý Šestiměstský Kurýr, který se sem musel dostat s obchodní karavanou. Napil jsem se na kuráž a začetl se do článku s titulkem „Parní fiasko!“ Novinář neztrácel čas a šel rovnou k jádru věci:

Tolik obdivovaný parostroj pana Joachyma von Krümelmann se včera dočkal osudu svých předchůdců. Parní stroj nové konstrukce byl včerejšího rána slavnostně uveden do provozu ve strojovně lodi Veselá Bětka. Po půlhodině bezvadného fungování, kdy loď křižovala přístavním prostorem, došlo k závadě na stroji a následnému výbuchu, který s sebou vzal životy hned čtyř strojníků a dvou námořníků stálé posádky. Zbytek námořníků se zachránil ve člunech, sama loď skončila na dně přístaviště.

Pan Joachym von Krümelmann, který se celé akce účastnil na palubě Veselé Bětky, nebyl dosud nalezen. Vliv metafysického klanu v oblasti loďařství tak zůstal i nadále potvrzen a naše generace se již patrně nedočká jeho zlomení.

Kdo říká, že pomsta je sladká? Tahle nechutnala nijak, ani sladce, ani slaně, ani kysele. Možná trochu hořce. Zmačkal jsem novinovou stránku a hodil ji do kamen. Necítil jsem zadostiučinění, ale ani smutek nad smrtí nevinných mechaniků a námořníků. Asi jsem překročil neviditelné rozhraní, za kterým mi už bylo všechno jedno.

Cítil jsem, že se přede mnou otvírá nová životní etapa. Nevypadala zrovna růžově, ale jak jsem už říkal – bylo mi to jedno.

Probudil mě řev velitele Sovereigna: „Všichni k nástupu! Pohyb! Pohyb! Pohyb! Vstávejte, vy líný parchanti!“

Toho hajzla jsem nesnášel, ale pravda byla, že velel dobře. Díky jeho rozkazům jsme měli jen minimální ztráty, ačkoliv tábor stál na samém okraji Rozhraní a co pár dní odolával nájezdům výpěstků a lůzy, které do lesů zahnal hlad a nepokoje ve městech.

Měl jsem za sebou noční hlídku, ale na nepravidelný režim jsem si u vojska zvykl. Lépe řečeno, zvykl jsem si ho nenávidět. Stejně jako vlažnou kaši z ovsa, vyvařených kostí a kůže, stejně jako hrubé, zákeřné a tupé spolubojovníky nebo třeba plíseň mezi prsty z onucí praných ve společné prádelně. V rychlosti jsem se oblékl, zkontroloval sterlingerky a vyběhl na plácek, kde se shromažďovala uzívaná a nadávající skvadra zarostlých žoldáků. Z vlasů jsem vyčísl slámu z potrhané matrace a postavil se na konec řady.

„Co se děje?“ šťouchl jsem do Ignáce.

Starý žoldák jen pokrčil rameny a zapotácel se. Ještě z něj táhla samohonka po včerejší oslavě. Do jedné z jeho pastí se chytil obrovský třímetrový trol, na což byl právem hrdý a zapil to s půlkou tábora. Díky Jansenově auře fungovaly jen jednoduché mechanismy a Ignácova provazová past byla přesně na hranici funkčnosti.

Trol – mutant připomínající díky páru nohou navíc a zrohovatělému čelu kentaura – teď visel za žilnatý krk na okraji tábora. Chroptěl a tvrdošíjně odmítal umřít. Několik vojáků mu na holou hruď nakreslilo terč, z něhož trčelo dobře deset šipek z kuše. Marmeládově hustá krev se řinula z ran po litrech, ale občasné zafunění nebo lejno, vypuštěné z bolestí selhávajících střev, dávaly znát, že se drží života s nepřirozenou zarputilostí.

A s tímhle máme bojovat, otřásl jsem se. Není tomu tak dávno, co bývali trolové prostě haldy svalů a kostí. Když jste je dobře zasáhli, chcípli jako každé druhé slušně vychované stvoření. Dnes díky vzájemnému křížení vznikaly čím dál bizarnější a odolnější bestie.

„Do tří dnů má dorazit zásobovací konvoj,“ začal velitel.

V rozdrobeném zástupu to zašumělo. Čerstvé maso namísto nasolených a sušených podešví, zelenina, tabák, a hlavně pivo a kořalka, která tady, na osamělé výspě císařské moci, mizela zvlášť rychle.

„Dost!“ uťal Sovereign naše nadšení rázným pokynem pravačky. O levačku přišel při nedávném výbuchu ve skladu dynamitu. Nejspíš za tím stál Jansenův neúmyslný vliv, ale Sovereign si tu metafysika přesto podržel.

„Naši zvědové zaznamenali podezřelý pohyb a hodně stop výpěstků kolem staré cesty. Předpokládám útok na konvoj. Připravte se nejmíň na pět tanků, možná dvacet standardních trolů a dva nebo tři assasiny. Chtějí nás odříznout od potravin, vyhladovět a pak rozdrtit, ale na to v téhle díře hnijeme už moc dlouho! Když nás nedostal hlad, zima, ty zatracené pralesní bestie ani močálová sračka, nedostanou nás ani oni, co říkáte, chlapi?!“

Poslední větu ukončil bojovým zavytím a z prořídlých řad nemocných, zesláblých a demoralizovaných vojáků mu odpověděl jednotný výkřik nadšení. Moje ne zrovna nadšené, ale o to upřímnější zaklení se v tom řevu snadno ztratilo.

Sovereign zavelel rozchod a padesátka veteránů se rozešla po své práci. Uměle vyvolaný zápal z nich pomalu vyprchával, ale byli natolik zkušení, aby si alespoň jiskérku bojechtivosti hýčkali a opatrovali v skrytu duše pro nadcházející zkoušku ohněm. Až na toho zelenáče Jansena…

„Konečně pořádná akce a ne tohle zbabělé paběrkování!“ halekal s pohledem upřeným na vysíleného trola se smyčkou na krku.

„Už se nemůžu dočkat,“ utrousil jsem sarkasticky a přikročil k trolovi. Vojáci ho uvázali na okraji tábora, aby je pachem neobtěžoval. A smrděl opravdu pekelně – pižmem, krví a výkaly. „Takových tam bude pět, říkal Sovereign. Pět třímetrových tanků z masa a kostí, které nezabije ani tohle.“

Tasil jsem sterlingerky a nasázel do chroptící potvory tři kulky. Bez zjevného efektu. Trol se jen roztočil na smyčce a vypustil dalších pár litrů krve a hoven. Jeho buněčná struktura byla tak hustá, že kulky neměly šanci napáchat větší škody. Zůstaly vězet mělce pod kůží.

„Já si s nimi poradím,“ oponoval mi Jansen suverénně. Řeč těla ale mluvila proti němu – nervózně se zatahal za dráty kolem pravačky.

„Fakt? Už jsi to zkoušel? Co když se po těch tvých magických hejblatech jen otřese a půjde ti po krku? Co uděláš?“

„Ty mě chceš vyděsit?“

„Na to ti seru…“

Za chůze jsem vyklopil bubínek sterlingerky a do prázdné komory vsunul jednu ocelovou patronu s kónickou kulkou. Pistole zaduněla a trolova hlava pukla, jako když praštíte do nahnilé tykve. Půlka odletěla směrem k vojákům s lukem, kteří mou trefu kvitovali naštvaným pískáním. Vzal jsem jim hračku.

„Vrtaná kulka z kalené oceli, dvojnásobná dávka prachu a modlitba, aby se to celé neroztrhlo v hlavni. Nerad je používám. Jsou drahé jako čert a můžou ti urvat ruku. Co je lepší, nechat se převálcovat takovou bestií nebo vykrvácet do bláta, zatímco se držíš za pahýl?“

„Ty máš přístup, řeknu ti. Proč tu teda jsi?“

Jansenův hlas zněl zklamaně. Když sem před dvěma měsíci dorazil, upnul se na mě s veškerou naivitou svých šestnácti let. Nebylo se co divit, že si mě oblíbil. Jako jediný jsem měl jakés takés vzdělání. Zbytek tábora viděl za celý život nejvýš trhací kalendář na latríně. A Jansen – student metafysiky, který se k vojsku přihlásil poté, co mu nějaký profesor vypláchl mozek žvásty o poslední obranné linii před trolí hrozbou – zoufale toužil po autoritě. Jakékoliv. I kdybych to měl být já, životem zvalchovaný pistolník. Samotář s bolavými klouby z věčného harcování po světě a duší rozežranou červy výčitek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Století páry.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.