TRIFID

Přeložila Miroslava Polová.

Matthew Mather

Kyberbouře

Tato kniha ani žádná její část nesmí být kopírována, rozmnožována ani jinak šířena

bez písemného souhlasu vydavatele.

Cyberstorm

Copyright © 2013 by Matthew Mather

All rights reserved.

Translation © Miroslava Polová, 2016

Cover © Renata Brntická, 2016

© Stanislav Juhaňák – Triton, 2016

ISBN 978-80-7553-157-5 (ePub)

ISBN 978-80-7553-158-2 (mobi)

Stanislav Juhaňák – TRITON,

Vykáňská 5, 100 00 Praha 10

www.tridistri.cz

Předmluva autora

Rád bych poděkoval lidem, kteří mi propůjčili svůj čas i znalosti a pomohli mi tak stvořit tento realistický scénář případu kybernetické nehody v celé šíři:

Richard Marshall

bývalý vrchní ředitel Kybernetické bezpečnosti Ministerstva pro vnitřní bezpečnost USA a Ochrany informací NSA

Curtis Levinson

zástupce USA v NATO pro Kybernetickou obranu

Major Alex Aquino

velitel Kybernetických operací Vzdušných sil USA, WADS

Erik Montcalm

ředitel Bezpečnostních technologií, SecureOps

A na konci knihy přidávám zvláštní poděkování a jmenný seznam všech svých betareaderů.

Najít mě můžete na:

www.matthewmather.com

Prolog

Zastavil jsem se, nadzvedl si brýle, zahleděl jsem se do tmy holýma očima a oslepeně jsem zamrkal. Noc byla smolně černá a tichá. Hleděl jsem do prázdna a najednou se mě zmocnil pocit, že se spojení se světem přerušilo, že jsem se ode všeho odtrhl a stala se ze mě jen nekonečně malá tečka osaměle plující vesmírem. Zpočátku mě přepadl strach a závrať, ale brzy to začalo být příjemné.

Možná, že takhle vypadá smrt? Samota, klid a jen se beze strachu vznášet a vznášet…

Ale pak jsem pomyslel na Luka, na Lauren a sen se přetrhl. Zaklapl jsem brýle s nočním viděním zpátky na místo a kolem mě se zase objevily přízračně zelené sněhové vločky, které se mírumilovně snášely k zemi.

Hryzavý hlad byl dneska ráno tak úporný, že mě málem vyhnal ven hledat zahrabané jídlo za denního světla. Chuck mě zdržoval, rozmlouval mi to, uklidňoval mě. To já ne kvůli sobě, hádal jsem se s ním, to já kvůli Lukovi, Lauren, Ellarose – jakýkoli důvod mi byl dost dobrý, jen abych se jako narkoman dostal ke své dávce.

Dal jsem se do smíchu.

Jsem závislý na jídle.

Padající vločky byly fascinující. Zavřel jsem oči a zhluboka jsem nasál dech.

Co je skutečné? Co je vlastně skutečnost?

Byl jsem jako omámený, roztěkaná mysl nebyla schopná udržet myšlenku.

Seber se, Miku. Luke na tobě závisí. Lauren na tobě závisí. To miminko na tobě závisí.

Otevřel jsem oči, vůlí jsem se vrátil do tady a teď a poklepal jsem na mobil v kapse, abych oživil displej s rozšířenou realitou. Přede mnou se rozvinulo pole červených teček. Znovu jsem zhluboka nabral dech a opatrně, krok za krokem, jsem se prodíral přes Dvacátou čtvrtou ke shluku teček na Šesté avenue.

25. listopadu
New York City, Chelsea

„ Ž ijeme v ú ž asné dob ě !“

Zvedl jsem si ten š kvarek k nosu a ostra ž it ě jsem ho zkoumal.

„Ú ž asn ě nebezpe č né dob ě ,“ uchechtl se Chuck, m ů j soused a nejlep š í kamarád, a dal si hlt piva. „Krásná práce. Ten je uvnit ř pravd ě podobn ě je š t ě zmrzl ý .“

Pot ř ásl jsem hlavou a odlo ž il jsem spálen ý párek na kraj grilu.

Na to, ž e bylo Dík ů vzdání, bylo cel ý t ý den nezvykle teplo, a  tak jsem se na poslední chvíli rozhodl uspo ř ádat na st ř e š ní terase na š eho skladi š tního komplexu, p ř ed ě laného na bydlení, barbecue. V ě t š ina na š ich soused ů z ů stala na svátky doma, a já jsem celé dopoledne chodil se sv ý m dvoulet ý m synkem Lukem ode dve ř í ke dve ř ím a v š echny zval nahoru, ž e budeme grilovat.

„Neurá ž ej moje kuliná ř ství a neza č ínej s tím zase.“

Vlahé paprsky zapadajícího slunce nám za ř ídily efektní záv ě r dne. Z na š eho p ě tipatrového domu byl za pozdního podzimu nádhern ý v ý hled na rudozlaté stromy podél Hudsonu, na ru š né ulice za ním a na kontury m ě sta proti obloze v pozadí. New York v sob ě m ě l vibrace, které m ě vzru š ovaly i po t ě ch dvou letech, co jsem tu ž il. Rozhlédl jsem se po sousedech. Sehnali jsme na ná š mal ý mejdan t ř icet lidí a  já jsem byl v duchu py š n ý na to, ž e jich p ř i š lo tolik.

„Tak ž e ty si nemyslí š , ž e by slune č ní erupce mohla zni č it sv ě t?“ zeptal se Chuck a tázav ě na m ě povytáhl obo č í.

Jeho ji ž ansk ý p ř ízvuk dával zp ě vav ý lyrick ý nádech dokonce i  ř e č em o katastrofách, a kdy ž sebou v t ě ch sv ý ch odrban ý ch d ž ínách a ramonesáckém tri č ku pra š til zpátky na lehátko, vypadal jako rocková hv ě zda. Zpod č up ř iny rozcuchan ý ch blon ď at ý ch vlas ů hrav ě jisk ř ily o ř í š kové o č i a le ž érní vzhled dopl ň ovalo dvoudenní strni š t ě .

„To je p ř esn ě to, o  č em jsem s  tebou necht ě l zase za č ínat.“

„Já jen ř íkám…“

„A ť ř íká š , co ř íká š , v ž dycky skon č í š u katastrof.“ Zvedl jsem o č i k nebes ů m. „V ž dy ť my pro ž íváme jedno z nejú ž asn ě j š ích p ř elomov ý ch období v lidské historii.“

Nastavil jsem gril pro dal š í várku, plameny vysko č ily a já jsem za č al postrkovat párky po m ř í ž ce.

Vedle m ě postával Tony, jeden z na š ich vrátn ý ch. Z ů stal v ko š ili a kravat ě , ale aspo ň ž e to sako si u ž sundal. Podsadit ý chlap, s  tmav ý mi italsk ý mi rysy a brooklynsk ý jako sta ř í Dodgers, i jeho p ř ízvuk to neustále p ř ipomínal. Tony byl ten t ý pek, co si vás okam ž it ě získá, v ž dycky ochotn ě pom ů ž e a po ř ád je sam ý úsm ě v a  ž ert.

I Luke ho m ě l rád. Co za č al chodit, tak poka ž dé kdy ž jsme š li dol ů , vyst ř elil z v ý tahu, ledva cinklo p ř ízemí, a s nad š en ý m kvikotem utíkal k recepci za Tonym. Náklonnost byla oboustranná.

Odvrátil jsem se od párk ů k  Chuckovi. „Za minulou dekádu se narodila více ne ž miliarda lidí – to je tolik, jako by deset let p ř ib ý val ka ž d ý m ě síc jeden nov ý New York. To je nejrychlej š í r ů st populace, jak ý kdy byl č i bude .“

D ů razn ě jsem š ermoval grilovacími kle š t ě mi, abych sv ý m slov ů m dodal váhu.

„Jist ě , tu a tam je n ě jaká ta válka, ale nic zásadního. Myslím, ž e to o lidské rase n ě co vypovídá.“ Efektn ě jsem se odml č el, a pak jsem dodal: „Dospíváme.“

„Té miliard ě nov ý ch lidí p ř evá ž n ě je š t ě te č e mlíko po brad ě ,“ odtu š il Chuck. „Po č kej patnáct let, a ž budou v š ichni chtít auto a pra č ku. Pak se uvidí, jak jsme dosp ě lí.“

„Sv ě tová chudoba, po č ítáno v reáln ý ch dolarech na osobu, je polovi č ní, ne ž byla p ř ed č ty ř iceti lety…“

„A p ř esto chodí ka ž d ý š est ý Ameri č an o  hladu a v ě t š ina lidí trpí podv ýž ivou,“ sko č il mi do ř e č i Chuck.

„A poprvé v lidské historii,“ nedal jsem se, „u ž n ě jak ý rok ž ije víc lidí ve m ě st ě ne ž na venkov ě .“

„Ty to ř íká š , jak by to bylo dob ř e.“

Tony se podíval na m ě , na Chucka, pot ř ásl hlavou, usmál se a dal si lok piva. Tento obehran ý slovní š erm sledoval u ž mockrát.

„ Je to dob ř e,“ prohlásil jsem. „M ě stské ž ivotní prost ř edí je energeticky daleko hospodárn ě j š í ne ž venkovské.“

„A ž na to, ž e ve m ě st ě ž ádné ž ivotní prost ř edí není,“ odsekl Chuck. „ Ž ivotní prost ř edí je prost ř edí k  ž ivotu . Ty o tom mluví š , jako by m ě sta byla n ě jaké sob ě sta č né bubliny, a to nejsou. Jsou absolutn ě závislé na okolní p ř írod ě .“

Namí ř il jsem na n ě j kle š t ě . „Na té samé p ř írod ě , kterou chráníme tím, ž e ž ijeme spole č n ě ve m ě st ě .“

Obrátil jsem pozornost zpátky k  barbecue a zjistil jsem, ž e tuk kapající z párk ů p ř i ž ivil plameny a pálí se mi ku ř ecí prsa.

„Já jen ř íkám, ž e a ž to v š echno klekne…“

„Jako a ž n ě jak ý terorista po š le na Ameriku atomovku? Nebo elektromagnetick ý impuls?“ popichoval jsem ho, zatímco jsem p ř eskládával maso. „Nebo na nás vypustí n ě jakou biologickou zbra ň , n ě jakou tu rezistentní bakterii?“

„Tak n ě jak,“ p ř ik ý vl Chuck.

„Ví š , co by ti m ě lo opravdu d ě lat starosti?“

„Co?“

Ani v nejmen š ím jsem netou ž il poskytovat jeho posedlosti dal š í podn ě ty, ale zrovna jsem o tom do č etl jeden č lánek a nemohl jsem si pomoci.

„Kyberútok.“

Vtom jsem zahlédl rodi č e své ž eny a sev ř el se mi ž aludek. Tak ž e dorazili . Co bych jen dal za to, abych m ě l s tchánem a tchyní jednoduché vztahy, jen ž e tak u ž to na sv ě t ě chodí a v tomhle se stejn ě jako já plácá v ě t š ina lidí.

„ Ř íká vám n ě co No č ní drak?“ zeptal jsem se.

Chuck a Tony zavrt ě li hlavou.

„P ř ed pár lety za č ali nacházet v elektronick ý ch ř ídicích systémech elektráren po celé zemi cizí kódy,“ vysv ě tloval jsem. „Vystopovali jejich zdroj a ovládání a ž do administrativních budov v  Č ín ě a celé to bylo naprogramováno speciáln ě k  vy ř azení energetické distribu č ní soustavy USA z provozu.“

Chuck m ě sledoval, ale valn ý dojem to na n ě j neud ě lalo. „No a co? Co se stalo?“

„Nestalo se nic, zatím, ale ty se na to dívá š š patn ě . Stejn ě jako v š ichni ostatní. V tom je ten problém. Kdyby nám tady Č í ň ané pobíhali po celé zemi a lepili na sloupy vysokého nap ě tí plastickou trhavinu C-4, ve ř ejnost by ř vala jako o  ž ivot a vyhla š ovala by válku.“

„Tak ž e zatímco d ř ív se kv ů li likvidaci továren shazovaly bomby, tak te ď sta č í jen kliknout my š í?“

„P ř esn ě tak.“

„No vida,“ pousmál se Chuck. „Tak ž e v tob ě je koneckonc ů p ř ece jenom kus fanou š ka p ř íprav na p ř e ž ití.“

Dal jsem se do smíchu. „Odpov ě z mi na tohle – kdopak vlastn ě ř ídí internet, tu zále ž itost, na které závisí ná š ž ivot?“

„Já nevím, vláda?“

„Odpov ě ď zní, ž e ho ne ř ídí nikdo. V š ichni ho pou ž ívají, ale nikdo ho ne ř ídí.“

„No vida, tak z toho teda opravdu kouká katastrofick ý scéná ř .“

„Z vás dvou by jednomu p ř esko č ilo,“ podotkl Tony. „Nemohli bychom se chvíli bavit o  baseballu?“

Dal jsem se do smíchu. „Nedejte na nás. Jen tak plácáme. Vy máte p ř ed sebou je š t ě dlouh ý ž ivot, kamaráde. V ě ř te mi.“

„Já vám v ě ř ím, pane Mitchelli.“

„Tony, prosím, nemohl byste m ě oslovovat prost ě Miku?“

„Jist ě , pane Mitchelli,“ uchechtl se. Na grilu op ě t vysko č ily plameny a Tony s p ř edstíran ý m zd ě š ením ucukl. „Mo ž ná byste m ě l k tomu grilování pustit rad ě ji m ě . Vy máte na práci d ů le ž it ě j š í v ě ci, ne?“

„A my bychom rádi n ě co sn ě dli d ř ív, ne ž to v š echno sho ř í na š kvarek,“ p ř idal se s potm ě š il ý m úsm ě vem Chuck.

„No jo, jist ě .“ Bez valného nad š ení jsem to vzdal a podal jsem kle š t ě Tonymu. Beztak jsem se u grilu jen schovával v marné nad ě ji, ž e se vyhnu nevyhnutelnému.

Ohlédl jsem se po své ž en ě Lauren. Zrovna se s  n ě k ý m bavila, smála se, rukou si odhrnovala dlouhé, ka š tanové vlasy na záda, ale dívala se na m ě .

Sv ý mi vystoupl ý mi lícními kostmi a jiskrn ý ma zelen ý ma o č ima p ř itahovala Lauren pozornost v š ude, kam vstoupila. M ě la č isté, v ý razné rysy své rodiny, a ostr ý nos a brada je š t ě zd ů raz ň ovaly š tíhlou postavu. Dokonce i po p ě ti letech spole č ného ž ivota mi pouh ý pohled na ni zdálky bral dech – po ř ád jsem nemohl uv ěř it, ž e si vybrala m ě .

Zhluboka jsem se nadechl a narovnal se v ramenou.

„Nechávám gril va š í pé č i,“ sd ě lil jsem nikomu konkrétnímu. Ti dva u ž stejn ě zase probírali kybergedon.

Loknul jsem si piva, odlo ž il jsem ho na st ů l u grilu, obrátil jsem se a vydal jsem se k Lauren. Stála v  prot ě j š ím rohu rozlehlé st ř e š ní terasy a  č ile klevetila s rodi č i a n ě kolika na š imi sousedy. Sice jsem zrovna já trval na tom, ž e na leto š ní Dík ů vzdání pozveme my její rodi č e k nám, ale u ž te ď jsem toho litoval.

Byla to stará, patricijská bostonská rodina, tvídoví intelektuálové, a i kdy ž jsem zpo č átku d ě lal, co jsem mohl, abych jim vyhov ě l, č asem jsem to vzdal a p ř istoupil jsem na rezervované p ř ím ě ř í, které mi nikdy moc ne š lo. Ale to neznamenalo, ž e nebudu zdvo ř il ý .

„Pane Seymoure,“ zvolal jsem a nap ř áhl jsem ruku, „díky moc, ž e jste p ř i š el.“

Mu ž v ramenatém tvídovém saku, zv ý razn ě ném kapesní č kem v  námo ř nické mod ř i v kapsi č ce, oxfordsky modrou ko š ilí a hn ě dou ka š mírovou vázankou, p ř eru š il rozhovor s Lauren, vzhlédl a  š kroben ě se usmál. Rázem jsem ve sv ý ch d ž ínách a tri č ku nabyl sebev ě domí. P ř ekonal jsem posledních pár krok ů , pevn ě jsem mu stiskl ruku a mohutn ě jsem mu s ní pot ř ásl.

„Ááá, paní Seymourová, p ů vabná jako v ž dy,“ dodal jsem, kdy ž jsem se obracel k man ž el č in ě matce, která strnule sed ě la na nepohodlné d ř ev ě né lavici u svého man ž ela a  dcery. P ř i š la v hn ě dém kost ý mku pat ř i č n ě dopln ě ném obrovsk ý m kloboukem na hlav ě a  š ň ů rou perel na krku. Chytla minikabelku, kterou m ě la polo ž enou na klín ě , a mali č ko se p ř edklonila, jako by cht ě la vstát.

„Ne, ne, prosím, nevstávejte.“ Sklonil jsem se k ní a letmo jsem ji políbil na tvá ř . Usmála se a usadila se zpátky na kraj lavice. „Díky, ž e jste s námi p ř i š la oslavit Dík ů vzdání.“

„Tak ž e o tom bude š p ř em ýš let?“ zeptal se pan Seymour okázale Lauren. Č lov ě k v jeho hlase tém ěř rozeznával vrstvy p ř edk ů obt ěž kan ý ch privilegii a  zodpov ě dností a dnes snad i kapku blahosklonnosti. Jasn ě cht ě l, abych ho sly š el.

„Ano, tati,“ pípla Lauren, kradmo po mn ě st ř elila pohledem a rychle sklopila o č i. „Budu.“

Na ten š pek jsem mu nesko č il. Ignoroval jsem ho.

„U ž jste byli p ř edstaveni Borodinov ý m?“ pokynul jsem k postar š ímu ruskému páru, kter ý sed ě l u stolu s nimi. Aleksandr, man ž el, mezitím usnul a te ď ti š e pochrupoval v lehátku vedle své man ž elky Ireny, která č ile pletla.

Borodinovi bydleli hned vedle nás. Ob č as jsem u nich celé hodiny poslouchal vypráv ě ní paní Borodinové o  válce. P ř e ž ili obléhání Leningradu, sou č asného Petrohradu, a mn ě p ř i š lo fascinující, jak mohla pro ž ít n ě co tak stra š livého, a p ř esto hled ě t na sv ě t tak pozitivn ě a laskav ě . Krom ě toho d ě lala fantastick ý bor šč .

„Lauren nás u ž p ř edstavila. Bylo nám pot ěš ením,“ zamumlal pan Seymour a vrhl sm ě rem k paní Borodinové úsm ě v. Vzhlédla a úsm ě v mu oplatila, a zase se vrátila k rozpleten ý m pono ž kám.

„No a Luka,“ rozev ř el jsem náru č , „u ž jste vid ě li?“

„Ne, Chuck a  Susie mají doma hlídání pro Ellarose, tak z ů stal dole s ní,“ odpov ě d ě la Lauren. „Je š t ě jsme za ním nestihli zajít.“

„Ale zato jsme byli pozváni do Metropolitní,“ oznámila mi nad š en ě paní Seymourová a hrd ě se nap ř ímila. „Máme lístky na generální zkou š ku nového p ř edstavení Aidy.“

„Aha, opravdu?“

Podíval jsem se na Lauren a pak jsem se obrátil k Richardovi, dal š ímu na š emu sousedovi, kter ý ale rozhodn ě nebyl na seznamu m ý ch oblíbenc ů .

„Díky, Dicku.“

Pohledn ý chlápek s hranatou bradou, za sv ý ch studentsk ý ch dn ů na Yale sv ý m zp ů sobem fotbalová hv ě zda. Jeho drobounká ž ena Sarah sed ě la za ním jako bázlivé š t ě n ě . Kdy ž jsem o ni zavadil pohledem, rychle si stáhla rukávy od svetru, aby si zakryla pa ž e.

„Je mi známo, ž e Seymourovi operu milují,“ vysv ě tloval mi Richard blahosklonn ý m tónem, z  n ě ho ž č i š ely peníze jako z manhattanského maklé ř e popisujícího investi č ní mo ž nosti. Tak jako Seymourovi byli stará bostonská rodina, Richard pocházel ze staré newyorské rodiny. „A my máme v Metropolitní sedadla pro ‚rodinu a p ř átele‘. Mám jen č ty ř i lístky, ale Sarah stejn ě jít necht ě la,“ jeho ž ena za ním jen chab ě pokr č ila rameny, „a nevykládej si to š patn ě , brácho, ale ř íkal jsem si, ž e tvoje parketa to taky není. A tak m ě napadlo, ž e bych mohl pozvat Lauren a Seymourovy. Ž e bychom si ud ě lali takovou malou oslavu Dík ů vzdání.“

Zatímco p ř ízvuk pana Seymoura zn ě l v ě rohodn ě , Richardova vyum ě lkovaná afektovanost britské p ř ípravky mi rvala u š i.

„Asi jo.“

Co má, sakra, za lubem?

Trapná pauza.

„Jestli to máme stihnout, tak u ž musíme jít,“ dodal Richard a  povytá hl obo č í. „Zkou š ky za č ínají d ř ív.“

„Ale my jsme se práv ě chystali podávat jídlo,“ namítl jsem a ukázal jsem dozadu na stoly s kostkovan ý mi ubrusy, mísami s raj č atov ý m salátem a papírov ý mi tácky. Tony u ž vr š il spálené párky a ku ř ata na servírovací podnos. Usmál se na m ě a zamával kle š t ě mi.

„Ned ě lejte si starosti, my u ž si n ě kam zajdeme,“ ř ekl pan Seymour a obda ř il m ě dal š ím š kroben ý m úsm ě vem. „Richard nám zrovna vypráv ě l o n ě jakém ú ž asném novém baru na Upper East Side.“

„Byl to jen takov ý nápad,“ dodala rozpa č it ě Lauren. „Richard se o tom zmínil jen tak mezi ř e č í.“

Zhluboka jsem se nadechl a  za ť al jsem p ě sti, ale pak jsem se ovládl, vydechl jsem a p ě sti povolily. Rodina je rodina a já jsem cht ě l, aby byla Lauren šť astná. T ř eba to pom ůž e. Promnul jsem si oko a je š t ě jednou jsem zvolna vydechl.

„To je opravdu vynikající nápad.“ Mile jsem se na svou ž enu usmál a vycítil jsem, ž e ji to uklidnilo. „Nemusí š zpátky sp ě chat, já u ž se o Luka postarám. U ž ij si to.“

„Opravdu?“ uji šť ovala se Lauren.

Š petka vd ě ku ná š vztah o č ividn ě vzpru ž ila.

„Ur č it ě . Dám si s klukama jen pár piv.“ Vzato kolem a kolem vypadal ten nápad č ím dál líp. „U ž byste m ě li rad ě ji jít. T ř eba se pak je š t ě sejdeme na skleni č ku na dobrou noc, ne?“

„Tak dohodnuto?“ zeptal se pan Seymour.

B ě hem n ě kolika minut byli pry č a já byl zase s klukama. Nalo ž il jsem si na talí ř hromadu párk ů a  u ž jsem doloval z ledni č ky pivo.

Pak jsem se pohodln ě rozvalil na ž idli.

Chuck se na m ě zadíval. Vidli č ka plná raj č atového salátu mu uvízla na p ů l cesty do úst. „Tak tohle má š za to, ž e ses o ž enil s holkou, co se jmenuje Lauren Seymourová.“

Dal jsem se do smíchu a otev ř el jsem si pivo. „Co t ř eba dát ř e č o tom zmatku mezi Č ínou a Indií ohledn ě p ř ehrad v Himalájích?“

27. listopadu

Rodinná náv š t ě va se nevyda ř ila.

Katastrofální pr ů b ě h dne Dík ů vzdání za č al tím, ž e jsme k ve č e ř i objednali p ř edpe č eného krocana z Chelsea Market – „Ach drahou š ku, vy si nepe č ete krocana sami?“ – pokra č oval nepohodln ý m stolováním kolem na š eho kuchy ň ského pultu – „Kdy si po ř ídíte v ě t š í byt?“ – a  vyvrcholil tím, ž e jsem se nemohl dívat na zápas Steelers – „To nevadí, jestli se chce Michael dívat na fotbal, tak my se prost ě vrátíme do hotelu.“

Richard, kter ý bydlel na druhém konci chodby, nás š armantn ě pozval na ve č erní skleni č ku do jejich luxusního trojpodla ž ního bytu s v ý hledem na siluety Manhattanu, kde nás horliv ě a úslu ž n ě obsluhovala jeho ž ena Sarah – „Ov š em ž e si pe č eme krocana sami. Vy ne?“

Konverzace se rychle sto č ila na pouta mezi star ý mi newyorsk ý mi a bostonsk ý mi rody – „Fascinující, ž e? Richarde, vy jste tém ě ř ur č it ě bratranec na š í Lauren z t ř etího kolena,“ – a brzy následovalo: „Miku, víte vy n ě co o historii své rodiny?“

V ě d ě l jsem a obná š elo to kovod ě lnictví a hospody, tak ž e jsem ř ekl, ž e nevím.

Pan Seymour zakon č il ve č er v ý slechem Lauren ohledn ě jejích nov ý ch pracovních vyhlídek, které nebyly ž ádné. Richard vst ř ícn ě p ř i š el s mnoha návrhy, komu v š emu ji m ů ž e p ř edstavit. M ě se zdvo ř ile p ř eptali, jak to jde, následovaly hlá š ky, ž e internet je prost ě p ř íli š komplikovan ý , ne ž aby se o  tom dalo konverzovat, a pak dotaz: „Tak Richarde, jak si vede va š e rodinná investi č ní spole č nost?“

Ale abych byl spravedliv ý , Lauren se postavila za m ě a v š echno prob ě hlo civilizovan ě .

V ě t š inu č asu jsem strávil tím, ž e jsem tchyni a tchána vozil na sch ů zky s p ř áteli do podnik ů jako Metropolitan Club, Core Club a samoz ř ejm ě Harvard Club. Seymourovi prosluli jako rodina, která m ě la v ka ž dé generaci alespo ň jednoho studenta Harvardu u ž od jeho zalo ž ení, tak ž e v doty č ném klubu s nimi zacházeli jako s královskou náv š t ě vou.

V  pátek nás Richard dokonce š armantn ě pozval na ve č erní skleni č ku do Yale Clubu.

Div ž e jsem ho nezardousil.

Díky Bohu to byla jen dvoudenní náv š t ě va a víkend jsme m ě li kone č n ě pro sebe.

V ned ě li č asn ě ráno jsem sed ě l u na š eho ž ulového kuchy ň ského pultu a krmil Luka. Posadil jsem si ho do vysoké d ě tské ž idli č ky, sám jsem balancoval na barové stoli č ce, díval se na ranní zprávy na CNN a p ř itom jsem krájel na kousky jablka a broskve a pokládal jsem mu je na talí ř ek. Luke byl na vrcholu blaha, ka ž d ý kousek si vzal, v ě noval mi š irok ý , zubat ý úsm ě v, a pak ovoce bu ď sn ě dl, nebo zakvi č el a hodil ho na podlahu Gorbymu, vo ř í š kovi, kterého si Borodinovi vzali z  útulku.

Byla to hra, která prost ě nezev š edn ě la. Gorby trávil v na š em byt ě skoro stejn ě č asu jako doma u Ireny, a kdy ž se č lov ě k díval, jak mu Luke hází jídlo, nebylo t ěž ké pochopit pro č . Cht ě l jsem taky psa, ale Lauren byla proti. Moc chlup ů , zhodnotila to stru č n ě .

Luke zabu š il p ě sti č kami do talí ř ku a zapi š t ě l „Tata!“ Univerzální v ý raz pro cokoli, co se n ě jak t ý kalo m ě . A pak natáhl ru č i č ku – prosil bych dal š í jablko .

Dal jsem se do smíchu a vybral jsem dal š í jablko na krájení.

Lukovi byly teprve dva, ale vá ž il jako t ř ílet ý – to má pravd ě podobn ě po tátovi, pomyslel jsem si s úsm ě vem. Kolem buclat ý ch, stále šť astn ě zard ě l ý ch tvá ř i č ek se vzná š ely chomá č e zlat ý ch vlásk ů . V obli č ejí č ku po ř ád sídlil darebn ý úsm ě v, z n ě ho ž svítily bílé zoubky – jako by se k  n ě č emu chystal a p ř itom dob ř e v ě d ě l, ž e se to nesmí. Co ž bylo skoro po ř ád.

Z lo ž nice se vyno ř ila Lauren. Je š t ě ospale m ž ourala.

„Není mi dob ř e,“ zamumlala a vevrávorala do malé koupelny, jediné dal š í odd ě lené místnosti v na š em devadesátimetrovém byt ě v podkrovním stylu. Sly š el jsem, ž e hlasit ě ka š le, a pak se ozvala sprcha.

„Kafe je na stole,“ zavolal jsem na ni a v duchu jsem si ř íkal, ž e toho p ř ece v č era zas a ž tolik nevypila, ale p ř itom jsem sledoval n ě jaké rozzu ř ené č ínské studenty, kte ř í v Tchaj-jüanu pálili americké vlajky. O  Tchaj--jüanu jsem v  ž ivot ě nesly š el, tak ž e zatímco jsem jednou rukou pokládal p ř ed Luka dal š í kousky ovoce, druhou jsem si to na š el na tabletu.

Wikipedie: Tchaj-jüan ( č ínsky: pchin-jin Tàiyuán) je hlavní a nejv ě t š í m ě sto severo č ínské provincie Š an-si. P ř i s č ítání lidu v roce 2010 m ě lo 4 201 591 obyvatel.

Páni.

V ě t š í ne ž Los Angeles, druhé nejv ě t š í americké m ě sto, a p ř itom Tchaj--jüan je v  Č ín ě dvacát ý . N ě kolika údery do klávesnice jsem zjistil, ž e Č ína má p ř es 160 m ě st s více ne ž milionem obyvatel, zatímco Spojené státy jich mají p ř esn ě dev ě t.

Vzhlédl jsem od tabletu ke zprávám. Reportá ž p ř e š la ke vzdu š n ý m záb ě r ů m cize vyhlí ž ející letadlové lod ě . Scénu popisoval n ě jak ý komentátor: „Tady vidíme Liao-ning , první a zatím jedinou č ínskou letadlovou lo ď , obklopenou skupinou bojovn ě vyhlí ž ejících torpédoborc ů t ř ídy Lan- č ou, které p ř ed pr ů livem Luzon v Jiho č ínském mo ř i blokují amerického George Washingtona.“

„To s m ý mi rodi č i m ě mrzí, zlato,“ po š eptala mi Lauren, která se mezitím protáhla za m ě . Na sob ě m ě la bíl ý froté ž upan a ru č níkem si vytírala vlasy. „Ale nezapome ň , ž e to byl tv ů j nápad.“

Sklonila se k Lukovi, objala ho a políbila. Luke se smál a kvi č el radostí z  tolika pozornosti. Pak objala m ě a políbila m ě na krk.

Usmál jsem se a p ř itulil se k ní, u ž íval jsem si n ěž nosti po n ě kolika napjat ý ch dnech.

„Já vím.“

V CNN se objevil americk ý námo ř ní d ů stojník. „Není to ani p ě t let, co nám Japonci ř íkali, a ť své vojáky z Okinawy stáhneme, a najednou zase ž ebrají o pomoc. P ř itom sem Japonci poslali vlastní flotilu letadlov ý ch lodí, tak ž e pro č , proboha,…“

„Miluju t ě , zlato.“ Lauren mi zajela rukou pod tri č ko a hladila m ě na hrudi.

„Taky t ě miluju.“

„U ž jsi myslel na to, jestli bychom si na Vánoce nezalet ě li na Havaj?“

„… a jestli Č ína odkloní Brahmaputru, tak to Bangladé š t ěž ce postihne. Te ď sice pot ř ebují p ř átele víc ne ž kdy jindy, ale p ř esto bych si byl nikdy nepomyslel, ž e sedmá flotila zakotví v  Č attagrámu…“

Povzdechl jsem si a odtáhl se od ní.

„Ty ví š , ž e nemám rád, kdy ž za nás tví rodi č e n ě co platí.“

„Tak to zaplatím já.“

„Pen ě zi od svého otce.“

„To jen proto ž e nepracuju, proto ž e jsem nechala práce, abychom m ě li Luka,“ odsekla.

Tohle bylo bolavé místo.

Odtáhli jsme se od sebe úpln ě a Lauren se obrátila ke kredenci, vzala si hrnek a nalila si kafe. Č erné. Dnes ráno ž ádn ý cukr. Op ř ela se o sporák, hrnek s horkou kávou chovala v dlaních a  choulila se do sebe, dál ode m ě .

„… za č ínají cyklické okru ž ní letecké operace, nep ř etr ž ité vysílání letadel ze t ř í americk ý ch letadlov ý ch lodí, nyní umíst ě n ý ch v…“

„Nejde jen o peníze. Mn ě se nechce trávit Vánoce s tvou matkou a otcem. A byli jsme s nimi o Dík ů vzdání.“

P ř e š la to ml č ením. „Zrovna jsem skon č ila praxi v Lathamu a slo ž ila advokátní zkou š ky…“ – mluvila spí š sama pro sebe ne ž ke mn ě – „a  te ď v š ude sni ž ují stavy. Zahodila jsem p ř íle ž itost.“

„Nic jsi nezahodila, zlato,“ ř ekl jsem n ěž n ě a podíval jsem se na Luka. „V š ichni máme t ěž kosti. Tahle nová krize postihla v š echny.“

Do nastalého ticha pokra č oval komentátor na CNN. „Aktuální zprávy. Byly napadeny a po š kozeny webové stránky vlády Spojen ý ch stát ů . Č ínské a americké námo ř ní síly zaujímají bojové pozice a nap ě tí se zvy š uje. Nyní se spojíme s na š ím zpravodajem na Kybernetickém velitelství Spojen ý ch stát ů ve Fort Meade…“

„A co zajet do Pittsburghu? Nav š tívit moji rodinu?“

„… Č í ň ané tvrdí, ž e po š kození webov ý ch stránek vlády Spojen ý ch stát ů je dílem soukrom ý ch, civilních hacker ů a  ž e podle v š eho vycházejí tyto aktivity p ř evá ž n ě z Ruska…“

„To myslí š vá ž n ě ? Tob ě se nechce jet zadarmo na Havaj a po mn ě chce š , abych jela do Pittsburghu?“ Vypadalo to, ž e te ď se zlobí doopravdy. „ Oba tví brat ř i byli odsouzeni za trestnou č innost. Nejsem si jistá, jestli se mi chce brát Luka do takového prost ř edí.“

Pokr č il jsem rameny. „Nech toho. V ž dy ť to byli je š t ě kluci, kdy ž se to stalo. U ž jsme o tom mluvili.“

Nic na to ne ř ekla.

„Copak jednoho tvého bratrance taky loni v lét ě nezav ř eli?“ bránil jsem se.

„Zav ř eli, to ano,“ odsekla a zavrt ě la hlavou, „ale neodsoudili . To je rozdíl.“

Chvíli jsem jí ml č ky hled ě l do o č í. „Ne v š ichni mají to š t ě stí, aby m ě li str ýč ka v Kongresu,“ dodal jsem pak.

Luke nás dva pozorn ě sledoval.

„A co ty?“ zeptal jsem se ost ř e. „Copak si to má š podle svého otce rozmyslet?“

P ř edem jsem v ě d ě l, ž e to bude n ě jaká nová nabídka, která ji má odlákat zpátky do Bostonu.

„Co myslí š ?“

„Ptá š se vá ž n ě ?“

Povzdechla si a sklopila o č i ke káv ě . „Právnickou kariéru u  Ropes& Gray.“

„Nev ě d ě l jsem, ž e jsi ho o to ž ádala.“

„Já jsem ho o to ne ž ádala.“

„Já se do Bostonu nest ě huju, Lauren. Myslel jsem si, ž e jsme sem š li kv ů li tob ě , abys za č ala sv ů j vlastní ž ivot.“

„To ano.“

„Myslel jsem si, ž e se pokusíme o dal š í dít ě , o brat ř í č ka nebo sest ř i č ku pro Luka. Copak jsi to necht ě la?“

„Víc ne ž ty.“

Nev ě ř ícn ě jsem se na ni zadíval. Moje vize na š í spole č né budoucnos ti v jedné jediné v ě t ě . Jen ž e p ř edtím padla nejedna nep ř íjemná v ě ta. Sev ř el se mi ž aludek.

„Letos mi bude t ř icet,“ dodala. „P ř íle ž itosti jako tato nep ř icházejí č asto. Mo ž ná je to moje poslední š ance ud ě lat kariéru.“

Ml č ky jsme na sebe hled ě li.

„P ů jdu na pohovor.“

„To je v š echno, co mi k tomu ř ekne š ?“ Srdce se mi spla š ilo. „Pro č ? Co se d ě je?“

„Zrovna jsem ti ř ekla pro č .“

Hled ě li jsme na sebe ve vy č ítavém tichu. Luke se za č al na ž idli č ce vrt ě t.

Lauren si povzdechla a sklopila hlavu. „Kdy ž já nevím, chápe š ? Cítím se n ě jak ztracená. Nechce se mi o tom zrovna te ď mluvit.“

Uklidnil jsem se a  tep se mi mali č ko zpomalil.

Lauren se na m ě zase podívala. „Jdu na ob ě d s Richardem. Proberu s ním ty mo ž nosti, které mi nabízel.“

Tep se mi op ě t zrychlil, do tvá ř í se mi vehnala krev.

„Myslím, ž e Sarah bije.“

V o č ích se jí zlostn ě zabl ý sklo. „Jak m ů ž e š n ě co takového ř íct?“

„V š imla sis na barbecue jejích rukou? Po ř ád je schovávala. P ř esto jsem vid ě l mod ř iny.“

Pot ř ásla hlavou a odfrkla si. „Ty ž árlí š ! Nebu ď sm ěš n ý .“

„M ě l bych snad ž árlit?“ vyjel jsem na ni vztekle.

Luke se rozplakal.

„Jdu se obléknout,“ prohlásila nesmlouvav ě a pohodila hlavou. „A neptej se tak pitom ě . Ty ví š , co myslím.“

P ř estala si m ě v š ímat, sh ý bla se k Lukovi, políbila ho, po š eptala mu, ž e je jí to líto, ž e necht ě la k ř i č et a  ž e ho miluje. Jakmile ho uklidnila, zlostn ě si m ě zm ěř ila, rázn ě odkrá č ela do lo ž nice a práskla za sebou dve ř mi.

S  povzdechem jsem se obrátil k Lukovi, vytáhl jsem ho ze ž idli č ky, op ř el jsem si jeho hlavi č ku o rameno a n ě ž n ě jsem ho poplácával po zádech.

„Pro č pak si m ě vlastn ě brala, co, Luku?“ š eptal jsem si ti š e.

A sám jsem si odpov ě d ě l.

„No ano, jist ě , máme p ř ece tebe, ž e, ty raubí ř i?“

Je š t ě dvakrát t ř ikrát popotáhl a pak se jeho t ě lí č ko uklidnilo.

„No tak poj ď , zajdeme spolu za Ellarose a tetou Susie.“

8. prosince

„Kolik jich tam je?“

„Padesát. A to je jen voda.“

„Ty ž ertuje š ! Já mám jen p ů l hodiny, pak budu muset nahoru kv ů li hlídání.“

Chuck pokr č il rameny. „Zazvoním na Susie. M ůž e Luka pohlídat.“

„Skv ě lé,“ odsekl jsem sarkasticky, zatímco jsem vlekl po schodech dol ů dva patnáctilitrové kanystry s vodou. „Tak ž e ty platí š p ě t set dolar ů m ě sí č n ě za uskladn ě ní sedmi a  p ů l hektolitr ů vody?“

Chuckovi pat ř ilo na Manhattanu n ě kolik cajunsk ý ch 1 restaurací a jeden by si myslel, ž e by si mohl skladovat v ě ci tam, jen ž e on tvrdil, ž e je pot ř ebuje mít po ruce. Rád ř íkával, ž e č lov ě k s legitimací č lena Virginsk ý ch specialist ů na p ř e ž ití nem ů ž e b ý t nikdy dost opatrn ý . Trp ě l jistou – na Newyor č ana rozhodn ě nezvyklou – opatrností.

1^1Etnická menšina Cajunové, pocházející z francouzsko-kanadských osadníků, žije zejména v Lousianě. Pro cajunskou kuchyni jsou charakteristické mořské plody, zelenina a ostré koření (směs známe v Evropě jako cajunské koření) – pozn. překl.

Jeho rodina pocházela z ji ž ní strany Mason-Dixonovy linie 2 . Byl to jediná č ek a t ě sn ě poté, co dokon č il univerzitu, mu rodi č e zem ř eli p ř i autonehod ě , tak ž e kdy ž potkal Susie, rozhodli se za č ít znovu a ode š li do New Yorku. Mn ě máma zem ř ela b ě hem univerzitních studií a otce jsem skoro nepoznal. Ode š el od nás, kdy ž jsem byl je š t ě mal ý , tak ž e m ě vychovávali vícemén ě brat ř i.

2Historicky i geograficky velmi nepřesně, ale v běžné komunikaci velmi často označuje Mason-Dixonova linie kulturní hranici mezi Severem a Jihem Spojených států amerických – pozn. překl.

Kdy ž jsme se seznámili, podobnost na š ich rodinn ý ch osud ů nás sblí ž ila.

„Jedná se o velikost,“ vysv ě tloval Chuck, „a  taky jsem rád, ž e jsem dostal odd ě len ý a uzamykateln ý prostor.“

Uchechtl se, kdy ž vid ě l, jak se d ř u.

„Kapka pohybu navíc ti jen prosp ě je, kamaráde.“

Pracn ě jsem zvládl poslední schody do suterénu. Zatímco zbytek na š eho komplexu byl nádhern ě zkrá š len ý a udr ž ovan ý – p ě st ě né japonské zahrady, t ě locvi č na, sauna, ve vestibulu hned u vchodu vodopád a ostraha č ty ř iadvacet hodin denn ě sedm dní v t ý dnu – suterén byl ryze funk č ní. Lakované dubové schody, které vedly od zadního vchodu dol ů , kon č ily na hrubé betonové podlaze pod holou ž árovkou u stropu. Asi proto, ž e ve skute č nosti tam dol ů nikdy nikdo nechodil.

Nikdo znamenalo nikdo krom ě Chucka.

Tup ě jsem se jeho vtípku zasmál, ale ve skute č nosti jsem ho skoro neposlouchal. Moje my š lenky se po ř ád dokola to č ily kolem Lauren. Kdy ž jsme se na Harvardu seznámili, nic nám nep ř ipadalo nemo ž né, ale te ď se nám to n ě jak vymykalo z rukou.

Dneska odjela na pohovor do Bostonu a na noc z ů stane u  rodi čů . Luke byl dopoledne ve š kolce, ale na odpoledne jsem nebyl schopen sehnat hlídání, a tak jsem se vrátil z práce dom ů . Pravda, m ě li jsme s Lauren jisté vá š nivé v ý m ě ny názor ů ohledn ě její cesty na ten pohovor, ale bylo v tom je š t ě n ě co víc.

N ě co mi ne ř íkala .

Na konci chodby jsem se zastavil, loktem jsem si otev ř el dve ř e do Chuckovy kóje a s heknutím jsem zvedl své dva kanystry s vodou na hromadu, kterou tam Chuck zalo ž il.

„Srovnávej je nat ě sno,“ kladl mi na srdce Chuck, kter ý se kolébal za mnou s vlastním nákladem. P ř idal své kanystry nahoru, obrátili jsme se a  vydali se pro dal š í.

„Vid ě l jsi dne š ní zprávy na netu?“ zeptal se Chuck. „Na Wikileaks zve ř ejnili plány Pentagonu na bombardování Pekingu.“

Pokr č il jsem rameny. Po ř ád jsem myslel na Lauren. Vzpomínal jsem, jak jsem ji uvid ě l poprvé – š la zrovna s kamarádkami mezi č erven ý mi cihlov ý mi budovami harvardského areálu a smála se. Já jsem díky pen ě z ů m z prodeje svého podílu v mediálním projektu práv ě zahájil studium MBA a ona zrovna za č ala studovat práva. Oba jsme byli plní sn ů , jak zlep š it sv ě t.

„V médiích to vyvolalo po ř ádn ý poprask,“ pokra č oval Chuck – po ř ád mluvil o úniku informací z Pentagonu – „ale já si myslím, ž e o nic moc nejde, ž e to jsou jen cvi č né manévry.“

„Jojo,“ zamumlal jsem. V  duchu jsem se nedokázal odpoutat od Lauren.

Brzy poté, co jsme se seznámili, vedly na š e vá š nivé diskuse v pivnicích na Harvard Square k vá š niv ý m nocím. Byl jsem z na š í rodiny v ů bec první, kdo chodil na univerzitu, o Harvardu nemluv ě , a v ě d ě l jsem, ž e ona je z n ě jaké bohaté patricijské rodiny, ale v tu dobu nám to nep ř ipadalo d ů le ž ité. Tohle byla p ř ece Amerika a moje hv ě zda stoupala. Ona se cht ě la vyvléci z  rodinn ý ch pout a já jsem cht ě l v š echno, co byla.

Brzy po absolvování jsme se vzali a prchli do New Yorku. Na jejího otce to ž ádn ý dojem neud ě lalo. Skoro hned po svatb ě byl po č at Luke – náhodou. Šť astnou náhodou, ale ta náhoda nám dramaticky zm ě nila nov ý sv ě t, v n ě m ž jsme se zrovna zabydlovali.

„Ty m ě v ů bec neposlouchá š , co?“

Mezitím jsme vy š li zadním vchodem ven z domu a stáli jsme na chodníku na Dvacáté č tvrté. Pr š elo a ledov ě š edá obloha ladila s mou náladou. Je š t ě p ř ed t ý dnem bylo teplo, ale pak teplota prudce spadla.

Tady, ani ne dva bloky od Chelsea Piers a Hudsonu, vypadala Dvacátá č tvrtá jako n ě jaká zapadlá uli č ka. Auta parkovala po obou stranách p ř ímo pod okny chrán ě n ý mi drát ě n ý mi sít ě mi a pouli č ní ruch a  troubení sem doléhaly zdálky, a ž z Deváté avenue.

Z jedné strany na š eho domu bylo n ě co jako gará ž e taxislu ž by a p ř ed nimi, pod š pinavou mark ý zou, jako obvykle postávala banda chlap ů , kou ř ili a smáli se. Chuck si s nimi dohodl, ž e bude své zásoby vody vykládat u nich v autodíln ě .

„Jsi v pohod ě ?“ zeptal se m ě a p ř átelsky m ě poplácal po zádech.

Propletli jsme se mezi taxiká ř i a  opravá ř i dozadu ke zdi, kam si nechal slo ž it svou paletu, a popadli jsme dal š í kanystry s vodou.

„Promi ň ,“ odpov ě d ě l jsem po chvíli a v duchu jsem zabrblal nad tou tíhou. „Lauren a já…“

„Jo, sly š el jsem to od Susie. Tak ž e Lauren odjela na pohovor do Bostonu?“

P ř ik ý vl jsem. „Bydlíme v byt ě za milion, jen ž e to pro nás není dost dobré. V Pittsburghu, kde jsem vyr ů stal, jsem si nedokázal ani p ř edstavit, ž e budu ž ít v byt ě za milion.“ Te ď jsem pracoval jako mlad š í spole č ník v  rizikovém kapitálovém fondu specializovaném na sociální média a po ř ízení vlastního bytu mi sice hodn ě zat ěž ovalo rozpo č et, ale zárove ň jsem m ě l pocit, ž e nic hor š ího si dovolit nem ůž u.

„Ona taky ne, č ím ž myslím byt za pouh ý milion dolar ů ,“ rozchechtal se. „Hele, v ž dy ť jste p ř ece v ě d ě li, do č eho jdete?“

„A v ž dycky, kdy ž pracuju, tak je n ě kde venku s Richardem.“

Chuck se zastavil u dve ř í a postavil si kanystry na zem.

„Tak to pr. Richard je hajzl, to je fakt, ale Lauren taková rozhodn ě není.“

P ř ejel kartou p ř es elektronick ý zámek na zadním vchodu, a kdy ž to ani na dva pokusy nezabralo, za č al se hrabat v kapsách po klí č ích.

„Ta blbina víc nefunguje, ne ž funguje,“ zanadával, odemkl dve ř e a obrátil se ke mn ě . „Prost ě jí nech n ě jak ý č as a  prostor, a ť si to vy ř e š í sama. P ř ekro č it t ř icítku je pro ž enské velk ý problém.“

Podr ž el mi dve ř e otev ř ené a já jsem pro š el kolem n ě j dovnit ř .

„Asi má š pravdu. O  č em jsi to vlastn ě p ř edtím mluvil?“

„O dne š ních zprávách. V  Č ín ě se jim to totáln ě vymklo z ruky. Nedíval ses? Dal š í pálení vlajek p ř ed ambasádami a rabování americk ý ch obchod ů . FedEx hlásil, ž e museli v  Č ín ě úpln ě zastavit č innost, ž e p ř estali dokonce i s doru č ováním o č kovacích vakcín proti pta č í ch ř ipce. A  Anonymous jim te ď vyhro ž ujou odvetou.“

O hacktivistické skupin ě Anonymous jsme se ve zprávách do č ítali víc a víc. Op ě t jsme do š li do kóje a ulo ž ili kanystry s vodou na hromadu.

„Hele, pro č ty si vlastn ě d ě lá š ty zásoby?“

„Jenom pro str ýč ka P ř íhodu, ale taky jsem se do č etl, ž e kyberútoky na Ministerstvo obrany ř ádov ě zesílily.“

„Ono se úto č í na MO?“ zeptal jsem se ustaran ě . Od Dík ů vzdání, kdy jsem na barbecue toto téma nadhodil, se Chuck o č ividn ě vrhl do urputného pr ů zkumu kybersv ě ta. „Je to vá ž né?“

„Ani ne. MO tak jako tak zaznamenává miliony útok ů denn ě , jen se na n ě j úto č í č ím dál víc. M ě spí š znervóz ň uje, ž e n ě kdo plánuje n ě co ve hmotoprostoru.“

„Hmotoprostoru?“

Usmál se.

„Internet je v kyberprostoru, ale my,“ pronesl v ý znamn ě a odml č el se, aby dodal d ů raz sv ý m slov ů m, „my jsme v hmotoprostoru, chápe š ?“

Otev ř eli jsme zadní dve ř e a vy š li zase ven na dé šť .

„Pot ěš pánb ů h, tak ty sis na š el nové ž iviny pro svou paranoiu?“

Chuck se rozesmál. „Tohle m ůž e š vy č ítat jen sám sob ě .“

Do š li jsme zpátky do gará ž e, kde jsme narazili na na š eho souseda Roryho, zabraného do ž ivého rozhovoru s  jedním opravá ř em.

„ Ž íze ň ?“ chechtal se Rory. Tak ž e vid ě l, jak vlá č íme ty kanystry. „Na co v š echna ta voda je?“

„Jen jsem rád p ř ipraven ý ,“ sd ě lil mu Chuck a k ý vl na pozdrav opravá ř i, s kter ý m Rory mluvil.

„Miku, tohle je Stan. On tady tu gará ž provozuje.“

Podal jsem mu ruku. „Rád vás poznávám.“

„Nejsem si jist ý , jak dlouho tenhle podnik je š t ě povedu,“ povzdechl si Stan, kdy ž jsme si pot ř ásli rukama. „Jak to tak vypadá…“

„Kdysi jsme mívali Boba Hopea a Johnnyho Cashe,“ souhlasil s ním Chuck. „Te ď nemáme ani nad ě ji, ani hotovost.“

„P ř esn ě ,“ rozesmál se Stan a taxiká ř i u vchodu se taky rozchechtali.

„Pot ř ebujete pomoct?“ zeptal se Rory.

„Ne, díky, kámo,“ odpov ě d ě l Chuck. „U ž tam toho moc nezb ý vá.“

Zamí ř ili jsme dozadu pro dal š í náklad.

17. prosince

„Mohl bys mi dát svou kreditku?“

„Pro č ?“

„Proto ž e v š echny moje jsou zru š ené,“ odpov ě d ě la vztekle Lauren.

T ě sn ě po Dík ů vzdání se stala ob ě tí kráde ž e identity. N ě kdo za č al jejím jménem inkasovat p ů j č ky a p ř evád ě t je online na hedgingové ú č ty, ur č ené k vyvád ě ní pen ě z. Byl to totální masakr.

„Dát ti ji m ůž u,“ odpov ě d ě l jsem, „ale zapome ň na to, ž e si bude š n ě co objednávat.“

Sed ě li jsme u  snídan ě . Já jsem m ě l ovesnou ka š i, Lauren pila kávu u svého laptopu a surfovala na internetu a Luke se zase vrátil ke h ř e kousky ovoce a pes .

Na dece na zemi p ř ed televizí ž vatlala Ellarose. Zatímco Luke byl raubí ř a na sv ů j v ě k velk ý , Ellarose byla drobná a na š est m ě síc ů malá. Je š t ě nem ě la moc vlas ů , a to, co m ě la, se je ž ilo do v š ech stran jako pískov ě zbarvené vrab č í hnízdo, ale o č i č ka m ě la po ř ád vykulená a stále se pozorn ě rozhlí ž ela, co se na sv ě t ě d ě je. Vzali jsme si ji na pár hodin na hlídání, aby si mohla Susie jít nakoupit.

Toho dne jsem z ů stal doma. P ř edváno č ní t ý den znamenal pro m ů j obor okurkovou sezónu, tak ž e to byla vhodná doba dohnat zanedbané papírování a ú č etnictví. Snesl jsem si na kuchy ň sk ý pult kupu ú č t ů a poznámek, sedl jsem si k tomu a sna ž il se tomu dát ř ád. Ob č as jsem si mimod ě k vzal smartphone a zkontroloval pohyb na sociálních médiích. Nic nového.

„Co myslí š tím, ž e mám zapomenout na n ě jaké objednávání?“

Zatímco já u ž jsem se zklid ň oval na svátky, Lauren po ř ád jela na pln ý plyn. Zrovna si oblékla kost ý mek na sch ů zky.

„Do Vánoc zb ý vá je š t ě víc ne ž t ý den. Prost ě objednám dodání do druhého dne. Amazon hlásil, ž e letos…“

„ Nejde o Amazon.“

Vzal jsem z pultu ovlada č a pustil CNN hlasit ě ji. „FedEx a UPS musely dnes pozastavit ve š kerou zásilkovou slu ž bu. Jako d ů vod uvád ě jí virus v softwarech distribu č ní logistiky…“

„No to se mi snad zdá!“ Lauren sklapla sv ů j laptop.

„… viní hackerskou skupinu Anonymous, která deklarovala zám ě r potrestat zásilkové spole č nosti za to, ž e zastavily dodávání vakcín proti ch ř ipce do Č íny. P ř edstavitelé Anonymous útok popírají a  ř íkají, ž e iniciovali pouze vy ř azení webov ý ch stránek…“

„A kam dneska vlastn ě jde š ?“ zeptal jsem se.

„… v tomto sváte č ním období odhadují ztráty na stamiliony dolar ů , co ž v ž ene hospodá ř ství je š t ě hloub ě ji do recese…“

„Mám dole ve m ě st ě sch ů zku s n ě jak ý mi lovci hlav. Pár pohovor ů , jen abych zjistila, jestli se náhodou n ě kde n ě co nenabízí samo.“

P ř inutil jsem se k povzbudivému úsm ě vu. „To je skv ě lé, zlato.“

Jak to p ř i š lo, ž e jsem k  ní p ř estal b ý t up ř ímn ý ?

Od té doby, co se vrátila z Bostonu, byla uzav ř ená a odta ž itá. Sna ž il jsem se jí nechat prostor na to, aby si pro š la tím, č ím si projít musela, jen ž e jsem z toho m ě l pocit, ž e ji ztrácím. Choval jsem se, jako by mi to bylo jedno, ale ka ž dá bu ň ka ve mn ě tou ž ila ji popadnout, stisknout a zeptat se, co se to s ní, k  č ertu, d ě je.

Povzdechla si, letmo st ř elila pohledem k televizi a pak se zase podívala na m ě . St ř etl jsem se s jejím up ř en ý m pohledem, ale pak jsem to vzdal a sklopil jsem o č i. Je š t ě chvíli na m ě hled ě la, pak se sh ý bla, dala Lukovi pusu, po š eptala mu n ě co do ucha, popadla laptop a  zamí ř ila ke dve ř ím.

„Po ob ě d ě jsem zpátky,“ zavolala p ř es rameno.

„Tak po ob ě d ě ,“ odpov ě d ě l jsem mile, ale dve ř e se u ž zavíraly.

Ani m ě nepolíbila.

Rozkrájel jsem poslední broskev a podal jsem kousky Lukovi. S darebn ý m úsm ě vem si je ode m ě vzal v š echny naráz a s nad š en ý m pi š t ě ním je hodil na podlahu vd ěč nému Gorbymu. Jako by toho nebylo málo, jeden kousek odlet ě l a p ř istál na zpráv ě , kterou jsem se zrovna sna ž il p ř e č íst.

Usmál jsem se a broskev jsem smetl.

„Dojedl? Chce š si hrát s Ellarose?“

Vzal jsem ubrousek, sklonil jsem se k n ě mu, ut ř el jsem mu obli č ej a  pak jsem ho opatrn ě vytáhl ze ž idli č ky a postavil na zem. Chvíli nejist ě postával a p ř idr ž oval se nohy od mé stoli č ky, pak chytil balanc a jako š ipka vyst ř elil za Ellarose tím batoliv ý m stylem jen jen spadnout, kter ý si osvojil. U cíle se jako vratk ý brusla ř chytil pohovky, zastavil se, podíval se dol ů na Ellarose a pak s obrovsk ý m úsm ě vem nahoru na m ě .

Ellarose bylo teprve š est m ě síc ů a je š t ě nezvládla ani um ě ní obrátit se na b ř í š ko. Le ž ela na zádech na dece a kulila na Luka o č i. Luke zapi š t ě l, padl na v š echny č ty ř i, p ř iplazil se k ní a  plácl jí rukou do obli č eje.

„Opatrn ě , Luku, n ěž n ě ,“ varoval jsem ho.

Podíval se Ellarose do o č í, a pak se zp ř íma posadil vedle ní jako její ochránce a díval se na televizi.

„O rozsahu epidemie pta č í ch ř ipky v  Č ín ě zatím není jasno, ale Ministerstvo zahrani č í Spojen ý ch stát ů u ž vydalo varování proti cestám do v š ech oblastí. Ve spojení s rostoucím proti č ínsk ý m bojkotním ta ž ením…“

„Blázniv ý sv ě t, co?“ poznamenal jsem k Lukovi, kdy ž jsem vid ě l, jak sleduje televizi. Gorby se p ř esunul k nim a  svinul se za d ě tmi do klubí č ka.

Vrátil jsem se k práci a znovu jsem se za č etl do zprávy o tr ž ních mo ž nostech roz š í ř ené reality na internetu. Zrovna nedávno mi jedna velká technologická spole č nost poslala nové chytré br ý le. Technologie roz š í ř ené reality m ě fascinovaly a cht ě l jsem se do rozjezdu toho projektu zapojit, ale Lauren ř íkala, ž e je to moc riskantní.

Zhruba po hodin ě č tení a ú č etnictví jsem si uv ě domil, ž e je Luke podez ř ele zticha. P ř itulil se ke Gorbymu a usnul.

Zívl jsem.

Hodit si š lofíka mi p ř i š lo jako vynikající nápad, a tak jsem se k nim potichounku p ř iplí ž il, zvedl jsem Ellarose ze zem ě a ulo ž il ji do p ř enosné d ě tské post ý lky pod okno. Pak jsem vzal spícího Luka – hlavi č ka se mu ochable kymácela jako pytel brambor – polo ž il jsem ho na pohovku, p ř ivinul jsem si ho k  hrudi a pomalu jsem odplouval do spánku.

Do usínání mi zdálky jednotvárn ě drmolila CNN: „V jakém okam ž iku se z kyber š pioná ž e stává kyberútok? S dotazem na toto téma se obracíme na na š eho zpravodaje…“

*

Probudilo m ě bouchání na dve ř e. Mozek se pomalu probíral z mlhy. Vzáp ě tí se ozvalo dal š í bu š ení.

„K ů zlátka, k ů zlátka, otev ř ete vrátka!“

Luke mi poslintal celé tri č ko a t ě lo jsem m ě l ochablé spánkem. Jak dlouho jsem spal? zasténal jsem v duchu, kdy ž jsem si zt ěž ka sedal a  p ř itom opatrn ě p ř idr ž oval Luka.

„Jojo, jen vte ř inku,“ zavolal jsem.

S Lukem v náru č í jsem se zvedl, doplou ž il se ke dve ř ím a odemkl. Dovnit ř vrazil Chuck s náru č í hn ě d ý ch papírov ý ch pytlík ů .

„Bude n ě kdo ob ě dvat?“ halasil nad š en ě a u ž si to hasil ke kuchy ň skému pultu a rovnou za č al vybalovat.

Luke Chucka zaznamenal, ale o č i se mu je š t ě zavíraly. Ulo ž il jsem ho zpátky na pohovku, p ř ikryl jsem ho dekou a vrátil jsem se k Chuckovi, kter ý mezitím v š echno vyklopil na talí ř e.

„To u ž je poledne?“ zeptal jsem se, prot ř el jsem si o č i a  protáhl jsem se. „Do č ista jsem odpadl.“ Zívl jsem. „Co to je?“

„Husí játra a hranolky, kamaráde,“ sd ě lil mi Chuck s úsm ě vem a za š ermoval bagetou jako kouzelnou h ů lkou. „A k tomu pár kreolsk ý ch garnát ů v máslové omá č ce.“

Ž ádn ý div, ž e jsem za č ínal tloustnout.

„U ž te ď cítím, jak mi kornat ě jí cévy,“ za ž ertoval jsem.

Sáhl jsem za pult, otev ř el jsem š uplík, vyndal dv ě vidli č ky, jednu jsem mu podal a druhou jsem hbit ě zalovil v hranolkách.

„V tuhle ro č ní dobu mají restaurace pohov?“

„V  tuhle ro č ní dobu mají restaurace nejv ě t š í fofr,“ rozchechtal se Chuck a odebral si z vrcholu hranolkové hromady obzvlá šť vypasen ý kousek husích jater. „Ale já mám dost co d ě lat tady.“

„Dal š í p ř ísun zásob do své katastrofické kóje?“

Usmál se a str č il si vypasen ý kousek jater do pusy.

Pot ř ásl jsem hlavou. „Ty opravdu v ěř í š , ž e se v š echno zhroutí?“

Chuck si hranou ruky ut ř el mastnou pusu. „Ty opravdu v ěř í š , ž e se nikdy nic nezhroutí?“

„Lidi po ř ád ř íkají, ž e sv ě t sp ě je do záhuby, ale k tomu nikdy nedojde. Na to je spole č nost p ř íli š rozvinutá.“

„To vykládej lidem na Velikono č ním ostrov ě nebo u Anasazi ů .“

„Ti byli v izolaci.“

„A co Ř ímané, hm? A co my? My snad nejsme izolovaní na téhle modré te č ce zvané Zem ě ?“

Vybral jsem si garnáta a za č al ho loupat.

„Na tv ů j popud jsem za č al prozkoumávat kybersv ě t,“ podotkl Chuck, „a  má š pravdu.“

Zalitoval jsem, ž e jsem mu v ů bec n ě co ř íkal.

„Proti tomu, co se d ě je te ď ,“ za š eptal spiklenecky Chuck, „vypadá studená válka jako v ě k transparentnosti a porozum ě ní.“

„Ty to moc dramatizuje š .“

„Skoro celou historii lidstva byla schopnost jedné zem ě opanovat jinou zemi zalo ž ená na ovládnutí fyzického teritoria. Hádej, co tento stav poprvé poru š ilo?“

„Kybernetika?“ hádal jsem a str č il si garnáta do pusy. Bohatá chu ť cajunského ko ř ení a másla mi rázem probudila smysly. Bo ž e, to je dobrota.

„Ne. Vesmírné projekty. Od roku 1957, kdy byl vypu š t ě n Sputnik, je z hlediska armády vesmír klí č ovou pozicí ke sbírání informací a projektování globální moci.“

„Co to má co d ě lat s kybernetikou?“

„To, ž e kybernetika je dal š í, co naru š ilo p ů vodní stav. Je to dal š í prostor neboli – z hlediska armády – nová klí č ová pozice, a to z p ř esn ě stejn ý ch d ů vod ů : sbírání informací a ovliv ň ování událostí kdekoli na této planet ě .“

Na chvíli jsem se nad tím zamyslel.

Chuck si nacpal do pusy kupu mastn ý ch hranolk ů . „A vesmírn ý prostor u ž je sou č ástí kyberprostoru.“ Usmál se.

„Co tím myslí š ?“

„V ě t š ina vesmírn ý ch projekt ů se opírá o internet. Nám p ř ipadají v ě ci ve vesmíru vzdálené, ale v kyberprostoru je to jedno.“

„Tak v  č em je vlastn ě rozdíl?“

„Velk ý rozdíl je v tom, ž e k tomu, aby ses dostal do vesmíru, pot ř e buje š obrovskou spoustu pen ě z, zatímco k cest ě do kyberprostoru ti sta č í laptop.“

P ř e š el jsem od garnát ů k hranolk ů m a ulovil jsem si k nim kousek husích jater. „Tak tohle ti d ě lá starosti?“

Zavrt ě l hlavou. „Mn ě d ě lají starosti ty logické bomby v energetické distribu č ní soustav ě , o kter ý ch jsi mluvil. Č í ň ané cht ě li, abychom je objevili, proto ž e cht ě li, abychom v ě d ě li, ž e to doká ž ou. Jinak bychom je nikdy neobjevili.“

„Tak ž e ty vlastn ě tvrdí š , ž e CIA, NSA a v ů bec v š echny ty trojpísmenné agentury, které tak horliv ě nesná š í š , by na to samy nikdy nep ř i š ly, ani jedna,“ opá č il jsem skepticky.

P ř ezírav ě pot ř ásl hlavou. „Takhle si kyberválku p ř edstavuje v ě t š ina lidí, stejn ě jako si myslí, ž e videohry a podobn ý š unt jsou bezelstné a nevinné, ale takové to nebude.“

„A  jaképak to bude?“

„V roce 1982 pou ž ila CIA logickou bombu k odpálení sibi ř ského potrubí – ta bomba zp ů sobila v ý buch o síle t ř í kilotun, asi stejn ý jako malá atomovka. A k tomu jim sta č ilo jen zam ě nit n ě jak ý kód u kanadské spole č nosti, která to potrubí ovládala. A to je u ž víc ne ž t ř icet let! M ě l bys vid ě t, co doká ž ou te ď .“

„To nezní zas a ž tak š patn ě .“

„Jen ž e nové kyberzbran ě hromadného ni č ení, které se te ď vyvíjejí, je š t ě nikdy nikdo netestoval,“ pokra č oval Chuck, u ž bez úsm ě vu. „U nukleárních zbraní alespo ň ví š , ž e jsou stra š livé – Hiro š ima, Bikini – ale u  kybernetick ý ch nikdo neví, kolik š kody mohou napáchat, a oni si je vesele strkají navzájem do infrastruktury, jako by v ě š eli cukrátka na váno č ní strome č ek soudného dne.“

„Ty si opravdu myslí š , ž e je to a ž tak zlé?“

„Ví š , ž e ne ž fyzikové v rámci projektu Manhattan poprvé odpálili jadernou bombu, tak se sázeli, jestli zapálí atmosféru?“

Zavrt ě l jsem hlavou.

„Podle jejich nejlep š ích odhad ů byla š ance, ž e zni č í ž ivot na celé planet ě , padesát na padesát. A oni do toho stejn ě š li! A vládní uva ž ování se nem ě ní, kamaráde. Oni nemají ani potuchy, co by ty nové zbran ě , které vym ýš lejí, mohly napáchat.“

„ Č ili jestli se n ě co stane, tak u ž stejn ě nebude kam utéct, to chce š ř íct?“ kontroval jsem. „A kdyby k n ě č emu do š lo, tak ty tady bude š bojovat o  ž ivot a p ř itom se dívat, jak v š ichni kolem umírají? To já bych dal p ř ednost hezky rychlé smrti.“

„To je stra š n ě pohodlné.“ Podíval se na pohovku. „Ty bys nebojoval a ž do posledního dechu, abys ho ochránil?“

Podíval jsem se na Luka. M ě l pravdu. Pomalu jsem p ř ik ý vl, tohle jsem uznával.

„Ty vkládá š p ř íli š mnoho víry do trvalého pokroku,“ prohlásil. „Jen ž e od té doby, co si lidi za č ali s mizernou kvalitou, tak víc technologií ztrácíme, ne ž získáváme. Spole č nost prost ě č as od č asu upadá.“

„Ur č it ě má š i  n ě jaké p ř íklady.“ Kdy ž se rozjel, nem ě lo cenu sna ž it se ho zabrzdit.

„T ř eba p ř i pompejsk ý ch vykopávkách se na š ly akvadukty, co ž je lep š í technologie ne ž to, co pou ž íváme dnes.“ Chuck zaryl do hromady hranolk ů a vytáhl si dal š í leskl ý kousek jater. „A na technologii stav ě ní pyramid se zatím nep ř i š lo v ů bec.“

„Tak ž e te ď probíráme starov ě ké kosmonauty?“

„Mluvím vá ž n ě . Kdy ž v roce 1405 vyplul admirál Č eng se svou flotilou z  č ínského Su- č ou, m ě l lod ě velikosti moderních letadlov ý ch lodí a bral s sebou tém ěř t ř icet tisíc voják ů .“

„Opravdu?“

„Tak si to vyhledej,“ odsekl. „ Č eng byl v kontaktu s na š imi indiány ze západního pob ř e ž í o  č ty ř i sta let d ř ív, ne ž tam Lewis s Clarkem vzali na prázdniny Sacagaweu. Č í ň ané kou ř ili s oregonsk ý mi ná č elníky trávu na lodích v ě t š ích, ne ž jsou moderní bitevní k ř i ž níky, a o stovky let d ř ív, ne ž Kolumbus ‚objevil‘ Ameriku. Ví š , jak velká byla ta slavná Kolumbova Nina ?“

Pokr č il jsem rameny.

„Patnáct metr ů a m ě l s sebou asi padesátku chlap ů .“

„Nem ě l takové č luny t ř i?“

„Já chci ř íct, ž e dávno p ř edtím, ne ž se nám v ů bec poda ř ilo vypádlovat v t ě ch na š ich kocábkách z Evropy, Č ína u ž plachtila po zem ě kouli s  t ř icetitisícov ý m vojskem na flotilách vále č n ý ch k ř i ž ník ů velikosti letadlov ý ch lodí.“

Mezitím jsme p ř estali jíst.

„Co tím chce š ř íct? N ě jak jsem se v tom ztratil.“

„Jen to, ž e spole č nost n ě kdy zaostane a  ž e celá ta zále ž itost s  Č ínou… Mám takov ý pocit, jestli si n ě co nenamlouváme.“

„Oni nejsou nep ř átelé?“

„To je š patn ý úhel pohledu,“ vysv ě tloval. „My se na n ě díváme jako na nep ř átele, proto ž e my pot ř ebujeme n ě jakého nep ř ítele. Oni se nesna ž í ř ídit sv ě t. Oni se o to nikdy ani nesna ž ili, dokonce ani kdy ž byli nep ř edstaviteln ě mocn ě j š í ne ž my.“

„Tak ž e ty vlastn ě ř íká š , ž e se ohledn ě toho kybernetického ohro ž ení m ý lí š .“

„Ne, ale…“

Chuck si vzal dal š ího garnáta.

„Ale co?“

„Mo ž ná zavíráme o č i p ř ed skute č n ý m nep ř ítelem.“

„A copak je to za nep ř ítele, ty m ů j milovníku konspirací?“ zeptal jsem se a v o č ekávání n ě jakého proslovu o CIA nebo NSA jsem zvedl o č i k  nebes ů m.

Chuck si doloupal garnáta a ukázal s ním na m ě .

„Strach. Strach je ten opravdov ý nep ř ítel,“ pravil zaduman ě , s pohledem rovn ěž up ř en ý m ke stropu. Po chvíli dodal: „Strach a nev ě domost.“

Dal jsem se do smíchu. „Vzhledem k tomu, jaké zásoby si syslí š … Nejsi zrovna ty ten, kdo se bojí?“

„Nebojím,“ odv ě til rozvá ž n ě , odtrhl pohled od stropu a zadíval se mi do o č í. „P ř ipravuju.“

Den 1.

23. prosince
8:55 dopoledne

„Za dva dny jsou Vánoce. Není načase dát si pauzu?“

Lauren se na měpodívala a pokrčila rameny. „Já na tu schůzku musím. Richard fakt dělal psí kusy, aby si se mnou ten chlápek promluvil.“

Dveře do ložnice jsme zavřeli, ale Lukův pláč, kterýchrčel z chůvičky na kuchyňském pultě, ji stejněrušil. Natáhla se k ní a vypnula ji. Úplněstejně, jako vypínala posledních pár měsícůmě.

Rozhodil jsem rukama. „No jo, kdyžto zařídil Richard, tak to se tvoje rodina musí samozřejmědalší den obejít bez tebe.“

„Nezačínej s tím zas,“ odsekla vztekle a pohodila hlavou. „Richard se mi alespoňsnaží pomoct.“

Zavřel jsem oči, zhluboka jsem dýchal a v duchu jsem počítal do desíti. Vánoce užbyly za dveřmi a nemělo smysl situaci hrotit. Pročísl jsem si rukou vlasy. Lauren stála a upřeněna měhleděla.

Povzdechl jsem si.

„Myslím,že Lukovi není dobře,“řekl jsem rozvážně. „Musíme zajít nakoupit jídlo na svátky, a jak užjsemříkal, já ještěpotřebuju roznést pár dárků.“

Moje nová sekretářka zapomněla doručit tucet osobních dárků, které jsme vyrobili speciálněpro naše klienty.

Zapomněla na dárky pro klienty na Manhattanu, protože ti nebyli na seznamu mimoměstských adresátů. Kdyžjsme na to přišli, užspěchala, aby stihla odjet na svátky za rodinou, a vzhledem k tomu,že FedEx a UPS nefungovaly, tak jsem se, já hlupák, svým partnerům nabídl,že dárky roznesu sám.

A užbyl opravdu nejvyššíčas. Včera jsme jich s Lukem roznesli polovinu, oběhli jsme celou Little Italy a Chinatown, kde jsme měli pár menších náběhových partnerů, ale pořád mi zbývalo několik dárkůpro naše větší klienty. Lukovi se vycházka moc líbila. Byl to rozenýsvěták, klidněšel ke komukoli, s kým jsme se setkali, a okamžitěs ním začal brebentit.

„To si vážněmyslíš,že tvůj podnik udělá díru do světa několika pery s rytinami na násadkách?“

„V tom to není.“

Zhluboka se nadechla a její výraz zněžněl. „Zapomněla jsem na to. Promiň. Ale pro měje tohleopravdudůležité.“

Očividnědůležitější nežmy,pomyslel jsem si, ale držel jsem jazyk za zuby a snažil se tu myšlenku vyhnat z hlavy. Negativní myšlenky rády zapouštějí kořínky.

Lauren se zahleděla ke stropu. „Nemohl bysříct Susie…“

„Jsou celýden venku.“

„A co Borodinovi?“

Nehodlala to vzdát. V nastalém tichu jsem zkoumal maličkýumělývánoční stromeček, kterýjsme si umístili na stolek vedle pohovky. Zvedl jsem oči k nebesům.

„Fajn. Nějak to vymyslím.“ Potřásl jsem hlavou, ale zvládl jsem úsměv. „Jdi na to a aťse ti daří.“

„Díky.“ Užsi brala kabát a kabelku. „A jestli opravdu půjdete ven, nezapomeňLuka pořádněobléknout. Nežpůjdu, ještěza ním zaskočím a uklidním ho.“

Přikývl jsem a vrátil se k procházení nových webových stránek o využívání sociálních médií k podnikání. Web byl neskutečněpomalý. Několika stránkám trvalo celou věčnost, nežse natáhly.

Lauren zašla do našeho pokoje a já jsem slyšel, jak mluví s Lukem. Vzala ho do náruče, chodila s ním po ložnici a pláčrychle ustal. O chvíli později se zase vynořila, užv kabátě, obešla pult, zlehka měobjala a políbila na tvář. Setřásl jsem ji. Hravěměplácla. Usmál jsem se, a pak užvyšla ze dveří a byla pryč.

Jakmile odešla,šel jsem do ložnice omrknout Luka. Byl v postýlce, tulil se k dece a pořád ještěpofňukával, ale užbyl klidnější. Vrátil jsem se ke svému laptopu a snažil se ještěpokračovat v průzkumu, jenže web byl pořád strašněpomalýa já jsem se nemohl zdržovat kontrolou routeru ani zjišťováním, jestli se nepokazilo něco jiného. Raději jsem to rovnou vzdal a rozhodl jsem se,že si nejdřív vyřídím to ostatní.

Nechal jsem si otevřeno a zaskočil jsem vedle k Borodinovým. Kdyby něco, tak pootevřenými dveřmi Luka uslyším.

Měli jsme poslední byt na konci úzké chodby. Na chodběbyl položenýkoberec a po celé délce se táhlo tlumené osvětlení. Kdyžse vycházelo od nás, bydleli Susie a Chuck hned vedle nalevo a Borodinovi napravo.

Za Chuckem byli Pam a Rory, ti měli byt přímo naproti chodbě, která odbočovala z hlavní chodby k výtahům. Hned za Rorym začínal nouzovývýchod, schodištěpřes pět pater aždolů. Pak tam bylo ještědalších pět bytůa na protějším konci, nežjsme bydleli my, chodba končila u dveří do Richardova trojpodlažního apartmánu.

Irena mi otevřela na první zaklepání. Byli pořád doma a ona určitěstála hned u dveří a jako obvykle vařila. Jakmile se dveře otevřely, ovanula měvůněpečených brambor, masa a kváskového chleba.

„Mi-chaj-li, privjot,“ pozdravila měs vřelým úsměvem, kterýjí vyryl na obličeji hluboké vrásky.

Bylo jí skoro devadesát, byla shrbená a při chůzi sešourala, ale v očích pořád měla jiskru. Nakolik byla stará, stejnějsem si vždycky dával pozor, abych se jí nějak nedotkl, přece jen byla v Rudé armádě, která porazila nacisty v ledových pustinách v severním Rusku. A jak mi rádaříkávala: „Trója padla,Řím padl, ale Lenigrad nepadl.“

Měla na soběflekatou kuchyňskou zástěru se zelenou dírkovanou výšivkou a v ruce držela zmuchlanou utěrku. Druhou rukou mězvala dál.

„Pojďte, pojďte.“

Letmo jsem zavadil pohledem o mezuzu, maličkou, nádherněvyřezávanou mahagonovou schránku, kterou měli pověšenou na futru. Kdysi jsem si myslel,že to je nějakéžidovské ‚kouzlo proštěstí‘, ale pak jsem pochopil,že to není jejím účelem. Spíšměla zahánět zlo.

Zaváhal jsem, odolával jsem pozvání.

Neže bych nechtěl jít dál, ale vejít vždycky znamenalo skončit u talíře párkůa hromady výčitek,že jsem moc hubený. Nutnoříct,že jsem její kuchyňmiloval a ještěvíc jsem si vychutnával prosté potěšení z něčí péče. Cítil jsem se jako dítě, chráněné a rozmazlované, a žádná ruská babička, která si chce uchovat aspoňšpetku sebeúcty, by se jinak nechovala.

„Je mi líto, ale mám trochu naspěch.“

Aťvařila, co vařila, vonělo to úžasněa já jsem si uvědomil,že odložit sem Luka by mi poskytlo skvělou příležitost se sem později vrátit a nechat se obskakovat.

„Nechci vás zneužívat, ale nemohli byste na pár hodin pohlídat Luka?“

Pokrčila rameny a přikývla. „Jistěže, Mi-chaj-li, vždyťvíte,že se ani nemusíte ptát, da?“

„Díky. Musím ještěvyběhnout ven a vyřídit si pár pochůzek,“ odpověděl jsem, více vysvětlování nebylo zapotřebí. Uvnitřjsem letmo zahlédl jejího manžela Aleksandra. Podřimoval v lenošce u televize, kde zrovna vysílali nějakýruskýdoják, a Gorbačov, svinutýdo klubíčka, spal vedle něj.

Paní Borodinová znovu přikývla. „Přivedete ho?“

Přikývl jsem.

„A pořádněse oblékněte. Dneska je hodněpod nulou.“

Dal jsem se do smíchu. Uždvěženy mi připomínaly teplé oblečení, a to jsem ještěani nevyšel ven.Možná jsem přece jen ještědítě.„Tady máme Fahrenheita, Ireno – mrzne, to ano, ale pod nulou ještěnení. Pořád je,řekl bych, kolem deseti stupňů.“3

3V originále autor používá v celé knize americké jednotky včetně stupňů Fahrenheita. V českém překladu došlo k převedení jednotek na české. Jedinou výjimkou je tato pasáž, kde dochází ke střetu uživatelů rozdílných jednotek – Američanky původem z Ruska, která setrvačně uvažuje ve stupních Celsia, a rodilého Američana – pozn. red.

„No tak, však víte, jak to myslím.“ Trhla na měbradou, aťužjdu, a obrátila se zpátky k plotně. Dveře nechala dokořán.

Vrátil jsem se zpátky do svého bytu a začal jsem pátrat v šatníku po nějakém zimníku, rukavicích a šále. Jenže vzhledem k tomu, kolik se tu platilo za každýmetr, jsme si na všechny mimosezónní věci jako lyže, rukavice a tak pronajali sklad za městem.

A letos bylo pořád tak teplo,že jsem si tam zašel jen pro jednu zimní bundu, a teďjsem si vzpomněl,že ji Lauren včera odnesla dočistírny. S povzdechem jsem sundal z ramínka tenkéčerné sako, vytáhl jsem batoh s dárky a šel si do ložnice obléknout svetr.

Luke byl vzhůru a uviděl mě, hned jak jsem vstoupil. Tvářičky mu hořely.

„Není ti dobře, chlape?“ zeptal jsem se a shýbl se pro něj.Čelíčko měl horké a celýse potil. Kromětoho měl mokrou plínku, tak jsem ho ještěrychle přebalil, natáhl jsem mu bavlněné tričko, lacláče a tlusté ponožky a pak jsem ho vzal k sousedům.

I kdyžmu nebylo dobře, při pohledu na Irenu se zmohl na svůj zubatýúsměv.

„Ach, dorogoj!“ zvolala vroucněa vzala mi polospícího Luka z náruče. „Jemu není dobře,nět?“

Pohladil jsem Luka po hlavičce. Vlasy měl slepené a zpocené.

„No jo, asi není.“

Přivinula si Luka k prsům. „Nedělejte si starosti, já se postarám. Jděte.“

„Díky. Kolem oběda budu zpátky.“ S úsměvem jsem povytáhl obočí, a podle toho, jak se na měpodívala, jsem hned věděl,že mětu po návratu budečekat hostina.

Dala se do smíchu a zavřela dveře.

Dítěje tak úžasná věc. Nežjsme měli Luka, proplouval jsemživotem v úvahách, k čemu to všechno vlastněje, a marnějsem se snažil utřídit si své naděje, sny a obavy. A pak, zničehonic, na měhleděla malá verze mého já a všechno se rázem vyjasnilo. Smyslem méhoživota bylo chránit a pěstovat tento novýživot, milovat ho a učit ho všemu, co znám.

„Zapomněl jsi na něco?“

„Eh?“

Na chodběpřed svým bytem stála Pam. Byla to zdravotní sestra, a podle toho,že na soběměla uniformu,šla zrovna do práce. Docela jsme se s ní a s jejím manželem Rorym spřátelili, ale tak pevnýa pohodovývztah jako se Susie a Chuckem se mezi námi nerozvinul.

Potížbyla v tom,že Pam a Rory byli přísní vegani, a i kdyžjsem s tím neměl problém, nějak to mezi námi otevřelo propast. Cítil jsem se provinile, kdyžjsem před nimi jedl maso, a divnězřejměvypadal dokonce i pouhýfakt,že jím maso, i kdyžměmockrát ujišťovali,že jim to nevadí a že je to každého věc.

Ale i tak jsem měl Pam moc rád. Byla to velmi atraktivní blondýnka a bylo těžké ji nemít rád. Zatímco o Lauren se dalo hovořit jako o klasické krásce, Pam byla smyslnějšího druhu.

„Ne, jen jsem byl zrovna odložit Luka.“

„To jsem viděla,“ rozesmála se. „Hluboké myšlenky, co?“

„Ani ne,“ odpověděl jsem, potřásl jsem hlavou a šel jsem dál s ní. Pracovala proČervenýkříža v současné dobědocházela na stanici s krevní bankou jen pár blokůodtud. „Pořád pouštítežilou, dokonce i před Vánoci?“

„To je období dávání, ne? Kdypak k nám konečnězajdeši ty?“

Výtah zacinkal v našem patře a dveře se otevřely. Byl jsem v pasti.

„Eh, no, víš,“ odkašlal jsem si rozpačitě, „mám spoustu práce.“

„Všichni mají pořád spoustu práce, ale zrovna o svátcích ji potřebujeme nejvíc.“

Nechal jsem ji nastoupit do výtahu první. Teďjsem se cítil dvojnásob provinile. Nežjsem se stihl zarazit…

„Víšco? Zajdu k vám hned teď.“Hele, vždyťjsou Vánoce,říkal jsem si v duchu.Co ti to udělá.

„Opravdu?“ rozzářila se. „Zatáhnu těrovnou dovnitř.“

Z té domnělé narážky se mi do tváří vehnala krev. „To bude skvělé.“

Mlčky jsmečekali, ažvýtah dosedne v přízemí.

„Tohleto ti nebude stačit.“

„Co?“

Dívala se na moje tenké sako.

„Venku mrzne. Copak jsi neviděl meteorologické výstrahy? Nejchladnější Vánoce od roku 1930. To bylořečí o globálním oteplování,“ zasmála se.

„Mělo by se spíšmluvit o globálním zateplování,“ zažertoval jsem.

Obrátila se ke mně.

„Ty hodněvysedávášna internetu,že?“

Pokrčil jsem rameny, jakože jo.

„Všiml sis,že se dneska ráno skoro nedalo dostat na web?“

To mězaujalo.

„Všiml. Vy jste taky na roadrunneru?“Určitěšlo o nějakýdomovní problém s přenosem.

„Ne,“ odpověděla. „Ale na CNN hlásili,že je to nějakývirus nebo co.“

Výtah se zastavil v přízemí a otevřel se.

„Virus?“

11:55 dopoledne

Dárcovství krve trvalo déle, nežjsemčekal. Pam měsice vzala hned nařadu, ale kdyžjsem konečněs koblihou v ruce opustilČervenýkříža chytil taxík do Midtownu, bylo užčtvrt na jedenáct.

Rozhodl jsem se,že nejdřív objedučtyři klienty v centru města, nechám jim tam dárky – případněpotřesu rukou tomu, kdo tam bude – a cestou zpátky se stavím na nákup v potravinách. Pak zaskočím domů, vyložím tam jídlo a zkontroluju Luka, přičemžněco zakousnu s Irenou, a nakonec se vydám s dárky na Financial District za posledními dvěma klienty a případněsi s nimi dám nějakou tu vánoční skleničku.

Těžkoříct, jestli měvzpružil dobrýpocit z dárcovství krve nebo snad omámil nedostatek kyslíku a červených buněk, ale můj výlet do Midtownu nabral filmovou auru. Jako uhranutýjsem hleděl z taxíku na rušné ulice plné lidí, zachumlaných v čepicích a šálách proti nečekaněostrému mrazu, kteří se vydali za svátečními nákupy. Vzrušení vánočního New Yorku mědočista pohltilo.

První zastávku jsem měl u Rockefellerova centra, kde jsem předal dar, a pak jsem nejmíňdeset minut stál venku a díval se na vánoční strom. Ta energie a vitalita byla tak úžasná,že jsem se dokonce několika turistům nabídl,že je vyfotím.

Dál moje trasa vedla kolem hotelu Plaza, Central Parku a obloukem zpátky. Psal jsem si s Lauren, co mám koupit k jídlu, ale poslední půlhodinu užmi neodpovídala.

Kdyžjsem skončil s obchůzkami v Midtownu, vzal jsem si taxíka a nechal jsem se hodit zpátky do Chelsea k Whole Foods, kde jsem si po půlhodinovém křižování uličkami naplnil nákupní vozík a v povznesené vánoční náladějsem konečnědorazil k frontěu pokladny.

Byla obrovská.

Deset minut jsemčekal a mezitím jsem si párkrát zkontroloval e-maily, a nakonec jsem se zeptal otrávenéženy před sebou, co se děje.

„Nevím,“ odpověděla přes rameno. „Vypadá to,že mají nějaké problémy s pokladnami.“

„Mohla byste mi pohlídat vozík? Zajdu se tam podívat.“

Nechal jsem u ní vozík a vydal jsem se k pokladnám. Jak jsem se prodíral dopředu, dav houstl a končil chumlem rozzuřených zákazníků.

„Pročprostěnemůžete vzít hotovost?“ rozčiloval se jeden.

„Pane, my vás nemůžeme nechat odnést si z obchodu nic, co není načtené,“ odpověděla vyděšená mladá pokladní, která se bezmocněohánělačtečkoučárového kódu.

Protáhl jsem se za pokladny a oslovil jsem rovnou pokladní.

„Co se děje?“ zeptal jsem se jí.

Obrátila se ke mně: „Pořád to ještěnefunguje, pane.“

Byla nervózní, určitěsi myslela,že jsem manažer.

„Vysvětlete mi znovu a přesně, co se stalo, od začátku.“

„Prostěpřestaly fungovatčtečky. Užhodinučekáme na technika, ale nic,“ odpověděla. A šeptem dodala: „Psala mi moje sestřenice z Upper East Side,že to u nich v obchoděvypadlo taky.“

Ten rozčílenýobrovskýHispánec měpopadl za loket. „Hele, brácho, já užchci prostěvypadnout. Copak nemůžete vzít hotovost?“

Rozhodil jsem rukama. „O tom já nerozhoduju.“

Pátravěse na měpodíval.Čekal jsem výbuch vzteku, ale on vypadal spíšvylekaně.

„Seru na to.Čekám tu užhodinu.“ Hodil před nás na pult pár dvacek. „Drobné si nech, kámo.“

Popadl své sáčky s potravinami a začal se prodírat ven. Několik přihlížejících se protlačilo dopředu a taky nechali na pultu peníze. Několik dalších prostěvzalo nákup a odcházelo bez placení.

„Co se to děje?“ zamumlal jsem nahlas. Nebylo normální, aby Newyorčané začali krást.

„To ty zprávy, pane.Číňané,“ odpověděla pokladní.

„Jaké zprávy?“

„Ta letadlová loďči co,“ dodala ještě, ale to užjsem se prodíral ke dveřím. Najednou jsem dostal iracionální strach o Luka.

2:45 odpoledne

„Pročjsi mi to neřekl dřív?“

Přecházel jsem sem a tam před obrovskou plochou televizí, která zcela opanovala jednu stěnu v Chuckověbytě.

„Říkal jsem si,že by sis myslel,že jsem zase paranoidní,“ odpověděl Chuck. Obrazovku za mnou zaplnily rozmazané záběry letadlové lodě, z které se kouřilo.

Hnal jsem se k Borodinovým jako o život a nezdvořile jsem na nězabušil. Cestou pěšky těch pár blokůod Whole Foods jsem si ještěvyhledával zprávy na smartphonu. Internet reagoval neskutečněpomalu.

V Jihočínském moři došlo k nějakému neštěstí. Havarovalo tamčínské vojenské letadlo.Číňané tvrdili,že to byl útok Američanů, ale americké ozbrojené složky popíraly,že by s tím měly cokoli společného, a tvrdily,že to byla nehoda. Všude ve zprávách byl guvernér severočínské provincieŠan-si, kterýtvrdil,že to byl válečnýakt.

Kdyžjsem dorazil, byl Luke v pořádku, jen horečka mu ještěstoupla. Měl zavřené oči, byl hroznězpocenýa Irena miříkala,že většinučasu, co jsem byl pryč, proplakal. Nechal jsem ho ještěu Borodinůspát a zaskočil jsem naproti k Chuckovi.

„Tak ty sis myslel,že to není ažtak důležité, abys mi toříkal?“ vyjel jsem na něj nevěřícně.

„Ne, v tu chvíli mi to tak důležité nepřipadalo.“

V pozadí užzase běželo zpravodajství CNN.„Zdroje v Pentagonu odmítají jakoukoli zodpovědnost za haváriičínského vojenského letadla s tím,že to byl důsledek nezkušenostičínských ozbrojených sil v provádění námořních leteckých operací…“

„Tak toběcelýtýden nedodávají do restaurací potraviny a ty sis myslel,že by měto nezajímalo?“

„… jedovatýtrojskýkůňužse rozšířil na DNS servery po celém světě.Číňané odmítají odpovědnost, ale větším problémem je teďvirus Scramble, kterýnapadl logistické systémy…“

„Myslel jsem si,že to spolu nesouvisí,“ odpověděl Chuck. „Problémy s počítači máme přece pořád.“

Virus, kterýshodil logistiku FedEx a UPS, zrychlil a napadl skoro všechny ostatní softwary komerční distribuce. Kolečka světového zásobovacíhořetězce se zadrhla.

„Četl jsem hackerské diskusní fórum,“ dodal vstřícněChuck. „Říkají,že UPS a FedEx jsou soukromé systémy a že z toho, jak rychle se virusšíří, lze usuzovat,že v soběmusí mít stovky specifických ‚nultých dnů‘.“

„Co to je?“ zeptala se Susie.

Seděla na pohovce vedle Chucka a pevněobjímala Ellarose, která napjatěsledovala, jak chodím kolem dokola jako tygr v kleci, ažse jí z toho hlavička kymácela. Susie byla pravá jižanská kráska,štíhlá brunetka s dlouhými hedvábnými vlasy a pihami od sluníčka, ale v krásných hnědých očích teďsídlila starost.

„To je nějakýnovývirus,že?“ troufnul si Chuck s pohledem na mě.

Nebyl jsem zrovna bezpečnostní expert, ale byl jsem elektroinženýr a mou specializací byly počítačové sítě. Zrovna včera jsem s kolegy diskutoval na téma bezpečnosti v tomto oboru.

„Svým způsobem,“ odtušil jsem. „Nultýden označuje zranitelnost softwaru, která ještěnení zdokumentovaná. Útok nultého dne využívá nějaké dosud neznámé slabiny v systému. Je to prostěútok, kterýbyl zatím analyzován nula dní.“

Každýsystém měl slabiny. Ty, které byly ‚známé‘, se obvykle vyspravily nebo zalepily. Seznam známých zranitelných míst, určenýpro tisíce prodejcůkomerčních softwarůna celém světě, se rozšiřovalřádověo stovky týdně.

Vzhledem k tomu,že typická korporace, uvedená ve Fortune 500, používala tisíce softwarových programů,čítal její seznam zranitelných míst běžnědesítky tisíc položek. Byla to absurdní hra napadených proti protivníkovi, jemužstačilo, aby zůstala otevřená jedna jedináškvírka z doslova milionů, které musela společnost neustále zacelovat.

Jenže zatímco se seznamem známých slabin se ze všech sil snažili všichni, aťz privátníči státní sféry, alespoňdržet krok, u neznámých slabin neboli ‚nultých dnů‘ byla situace mnohem horší. Proti nim nebyla v zásaděžádná obrana, protože z podstaty věci se o útočných virech vůbec nevědělo.

Oba na mětupězírali.

„To znamená,že jde o útok, proti kterému nemámežádnou obranu.“

Stuxnet, virus, kterýpoškodil íránskou jadernou energetiku, využil k proniknutí do napadaného systému zhruba deset nultých dnů. Byl to jeden z prvních veřejněznámých příkladůsofistikovaných kyberzbraní nového druhu. Jejich vývoj stojí spoustučasu a peněz, takže by je nikdo nevypustil jen tak, bez konkrétního záměru.

„Co tím myslíš,že proti takovým útokům nemámežádnou obranu?“ zeptala se Susie. „Kolik takových útokůje? Copak to nemůže vláda zarazit?“

„Vláda má zájem hlavněna tom, aby se v tomto směru chránil soukromýsektor sám,“ odpověděl jsem. „Kromětoho nikdo ani netuší, jakými všemi způsoby můžeme být napadeni.“

CNN přeskočila na diskusi mezičtyřmi komentátory a analytiky.„Mnědělá starosti to, Rogere,že počítačové viry, zejména tak sofistikované jako tento, jsou obvykle určeny k infiltraci do počítačových sítí s cílem získávání informací. Jenže tyhle na to nevypadají. Tyto prostěpočítačové systémy likvidují.“

„Co to znamená?“ zeptala se Susie s pohledem upřeným na televizi.

A jako v odpověďna její otázku se analytik podíval přímo do kamery a pomaluřekl:„Jediné, co z toho mohu usuzovat, je,že jsme byli záměrněnapadeni s jediným cílem: napáchat co nejvíceškod.“

Susie si přitiskla ruku na ústa. Mlčky jsem se posadil k nim a znovu, snad užposté, jsem se snažil dovolat Lauren.

Kde je?

5:30 odpoledne

„Promiň.“

Lauren umíněněsvírala Luka v náručí. Kdyžjsme ho vyzvedávali od Borodinů, strašlivě, křečovitěvzlykal. Snažil jsem se ho nakrmit, ale nechtěl nic jíst.Čelíčko měl rozpálené.

„‚Promiň‘ to tak úplněnevyřeší,“ postěžoval jsem si. „Hele, půjčmi Luka zpátky. Pokusím se ho nakrmit ještějednou.“

„Měto tak mrzí, broučku,“šeptala Lauren. Lukovi, ne mně. Zoufale ho tiskla sobě, vrtěla hlavou a nechtěla se ho vzdát. Tváře jí z venkovního mrazu zčervenaly, vlasy měla rozcuchané.

„Pročjsi mi, sakra,čtyři hodiny neodpovídala na esemesky?“

Byli jsme zase doma. Lauren seděla v kožené lenošce, já proti ní na pohovce. Venku užbyla tma. Celé odpoledne jsem se snažil s Lauren spojit, ale byla totálněnedostupná. V půlšesté se najednou objevila u Chuckových dveří a ptala se, co se děje a kde je Luke.

„Měla jsem vypnutýtelefon. Zapomněla jsem na to.“

Raději jsem se vyhnul dotazům, co dělala.

„A to sis nevšimla, co se děje?“

„Ne, Miku, nevšimla. Celýsvět nesedí před CNN. Kdyžjsem to zjistila, letěla jsem rovnou domů, jenže nikde nebylžádnýtaxík a dvojka a trojka nejezdily, takže jsem musela jít v tom mrazu dvacet blokůpěšky,“ bránila se. „Snažil ses někdy utíkat na vysokých podpatcích?“

Zavrtěl jsem hlavou a zvedl jsem oči k nebesům. Všichni jsme měli nervy nadranc a nemělo smysl se hádat. Zhluboka jsem dýchal a napětí povolilo.

„Co kdyby ses ho pokusila nakrmit ty?“ navrhl jsem mile. „Možná,že od mámy by si vzal.“

Luke užpřestal plakat a jen popotahoval. Byl, chudák, celýusoplený. Vytáhl jsem z plastového pytlíku na konferenčním stolku vlhkýubrousek, vstal jsem a natáhl se k němu, abych ho trochu očistil. Bránil se, uhýbal hlavičkou sem a tam, odtahoval se ode mě.

„Je opravdu celýrozpálený,“řekla Lauren. Pozorněse mu zahleděla do obličeje a přitiskla mu ruku načelo.

„Je to jen drobné zimní nachlazení,“ uklidňoval jsem ji. Vypadal mizerně, ale nebylo to ažtak zlé.

Zacinkal mi mobil,že mi přišla textovka. Lauren taky zabzučel mobil a skrz otevřené dveře jsem slyšel,že i Chuckovi a Susie se ozvaly mobily. Svraštil jsemčelo, vytáhl jsem telefon z kapsy, naťukal jsem kód, abych ho odblokoval, a otevřel jsem novou zprávu.

„Varování státního zdravotního ústavu – hromadnývýskyt případůptačí chřipky H5N1 v New Yorku a Connecticutu. Vysoce patogenní virus. Veřejnosti se doporučuje nevycházet z domu. Vyhlášena mimořádná uzavírka Fairfield County a Financial District i přilehlých oblastí na Manhattanu.“

Přišlo to ze servisu newyorských výstražných sdělení, na kterýnás napojil Chuck.

„Co je to?“

Četl jsem tu zprávu znovu a znovu a pak jsem s hrůzou vzhlédl a zjistil jsem,že Lauren holou dlaní utírá Lukovi z obličeje sople a líbá ho na tvář. Vybavilo se mi, jak jsem v předešlých dnech bral Luka ven na schůzky se svými klienty. Před očima mi defilovaly obrázky Luka líbaného lidmi v Chinatownu, Little Italy, všude možně. A k tomu všemu téčínské dvojici u nás na chodběprávěpřijeli na návštěvu rodiče.Ohrozil jsem ho nějak?

„Co je?“ vylekala se Lauren, kdyžměviděla.

„Zlato, odložLuka na vteřinku a jdi si umýt ruce.“

Slova vycházející z mých úst mi zněla cize, jako by jeříkal někdo jiný. Srdce mi divoce bušilo, myšlenky se splašily.Je to jen falešnýpoplach, je to jen nachlazení.Dožil mi opět vproudil ten iracionální strach, kterýměvčera poháněl z Whole Foods domů.

„Jak to myslíš,že ho mám odložit?“ vyjela na měLauren.

Vycítila,že mám strach.

„Miku! O čem to mluvíš? Co je v té zprávě?“

Ve dveřích se objevil Chuck a Lauren k němu vzhlédla. Mezitím jsem sebral z pohovky deku, přešel jsem se k nim, ovinul jsem deku kolem Luka a opatrnějsem se jí ho pokusil vzít.

„Je to jen předběžné opatření, pro jistotu,“řekl konejšivěChuck a pomalu, aby nevyvolal zbytečnýpoplach, vešel dovnitř. „Jsem si jistý,že je to jen nešťastná shoda okolností. Vždyťani nevíme, co se děje.“

„Cože nevíte?“

Lauren se mi zadívala do očí a s důvěrou, i kdyžnechápavě, mi Luka odevzdala.

„Přišla zpráva,že vypukla ptačí chřipka,“řekl jsem tiše.

„COŽE?“

„Ve zprávách o tom nic nebylo…“ začal Chuck a zrovna v tu chvíli jsme z jejich bytu uslyšeli televizního hlasatele:„Naléhavá zpráva – z nemocnic v oblasti Connecticutu jsme právědostali hlášení o viru ptačí chřipky…“

„Okamžitěmi Luka vrať!“ vyhrkla Lauren, vyskočila a vytrhla mi ho z náručí.

Neodporoval jsem. Zlostněmězpražila pohledem a já jsem se provinile stáhl.

„On má pravdu, Lauren,“řekl Chuck a pomalu postupoval k ní. „Jsem si jistý,že o nic nejde, jenže tohle se netýká jen vás tří. Ohrožuje to všechny.“

„Tak se od nás držte dál!“

Vyčítavěse obrátila ke mně.

„Tak tohle byla tvoje první reakce? Zavřít naše batole do karantény?“

„… epidemiologická centra v Atlantěnemohou vypuknutí ptačí chřipky potvrdit ani vyvrátit;říkají,že nevědí, odkud výstrahy pocházejí, aleže místní pohotovosti…“

„Tak jsem to nemyslel. Já jsem měl strach o tebe,“ zamával jsem na ni na vysvětlení dekou. „Vždyťjá ani nevím, co se má správnědělat, kdyžpřijde hlášení o smrtícím viru.“

Zrovna kdyžse Lauren nadechovala k řízné odpovědi, objevila se za Chuckem Susie. Na jedné ruce chovala Ellarose, druhou se hlásila o slovo.

„Uklidněte se všichni. Teďneníčas na nějaké hádky. Já vím,že mezi vámi dvěma to v poslední dobětrochu jiskří, ale to teďmusí přestat.“

A se zdviženou rukou napochodovala doprostřed místnosti jako generál.

„Susie, myslím,že bys měla odnést Ellarose zpátky do…“

„Ne, ne,“ zamávala zamítavěrukou. „Jestli se něco stalo, tak užse stalo a jedeme v tom všichni společně.“

Ellarose uviděla Luka, zapištěla a usmála se. Chudák oteklýa zahleněnýLuke se na ni ohlédl a snaživěse na ni zazubil.

„Nedělejme z komára velblouda,“ pokračovala Susie. „Luke je kapku nachlazený, to je všechno. Dneska je bláznivýden, tak se všichni uklidněme.“

Její ráznýproslov zabral, napětí začalo vyprchávat.

„Co kdybych prostěvzal Luka na pohotovost, abychom měli jistotu,“ navrhl jsem po chvíli. „Jemu ješpatněa já půjdu rád.“ Usmál jsem se na Lauren. „Jen pro jistotu.“

„Zadrž! Tohle by mohlo být to nejhorší, co bys mohl udělat,“ namítl Chuck. „V případěopravdové epidemie jsou nemocnice tím posledním místem, kam by mělčlověk chodit.“

„Ale co kdyžse opravdu nakazil?“ odsekl jsem. Málem mi přeskakoval hlas. „Já chci vědět, co mu je, aťje to, co je to. Musím se o něj nějak postarat.“

„Půjdeme společně,“řekla tiše Lauren a obdařila měslaboulinkým záchvěvem úsměvu.

Chuck se podvolil. „Skočím dolůa přinesu vám nějaké roušky,“ sdělil nám. „Alespoňroušky byste si měli vzít.“

Susie ho sjela hněvivým pohledem.

„No co je, jsem jen praktický. Ptačí chřipka je dvakrát smrtelnější neždýmějovýmor.“

„Co těraflo?“ vyhrkla podrážděněSusie.

„Je to dobrýnápad,“ souhlasila Lauren a pevněk soběLuka přivinula. „Přines nám roušky.“

7.00 večer

Chuck sešel dolůdo své kóje hledat roušky a my jsme se mezitím přesunuli zase k nim a dívali se na CNN. Vrátil se nahoru ověšenýsportovními taškami s výstrojí a jídlem.

Složil náklad uprostřed místnosti, zalovil v taškách a vytáhl pytlíky zmražených sušených potravin. Následovala tábornická výbava a na třetí pokus našel ochranné zdravotnické roušky. Vypadaly stejnějako ty, co si ječlověk bere, kdyžpoužívá barvu ve spreji. Podal nám je a s dalšími se vypravil na chodbu,že je roznese po sousedech.

Kroměroušek se nám snažil vnutit gumové rukavice, ale Lauren je odmítla a já taky. Představa,že držíme našeho maličkého synka v gumových rukavicích,že se před ním chráníme, jako by to byl nějakývyvrhel, byla na nás užmoc. O tom se nedalo ani vážněuvažovat. A jestli onemocněl tím, o čem se mluvilo ve zprávách, tak užjsme nakažení byli, takže by to stejněneměložádnýsmysl.

Roušky sloužily spíšk ochranělidí okolo nás.

Ale venku – kdo ví? Luke byl pravděpodobnějen nachlazený, zato v nemocnici mohla být spousta lidí opravdu nakažených virem. Bylo to těžké rozhodování, jenže jsme potřebovali mít jistotu,že Lukovi nic vážného nehrozí. Nakonec jsem si jedny ty latexové rukavice strčil do kapsy u džínů.

Susie se zašla podívat, jestli užnení doma Pam, ta zdravotní sestra. Napadlo mě,že by se mohla na Luka podívat ona. Nebo nás propašovat do nějaké nemocnice zadním vchodem. Ale měli jsme smůlu. Ani ona, ani Rory nebyli doma. Zkusili jsme jim zavolat, ale mobilní síťbyla kompletněpřetížená.

Zatímco nám Chuck uděloval přednášku o rozpoznávání infekčních chorob a důrazněnám kladl na srdce, abychom se ničeho nedotýkali a nesahali si na obličej, já jsem hledal v Bílých stránkách adresy blízkých klinik a nemocnic a poznamenával jsem si je na papír. Úleva byla užjen to,že jsem vůbec našel telefonní seznam. Byl zastrčenýve spodnímšuplíku v kredenci v kuchyni. Tuhle věc jsem neviděl užroky.

Jistěže jsem si nejdřív chtěl otevřít na smartphonu mapu, jenže displej zůstával neoblomněprázný. Na mobil se prostěžádná data nestahovala. A po krátké záplavěustaraných mailůod přátel ustal i obvyklýproud zpráv.

Na internet jsem se nemohl dostat vůbec.

Ani na smartphone ani na laptop se nestahovalyžádné webové stránkyči přinejmenším nic srozumitelného. Kdyžjsem zkusil Google, buďse nenatáhlo nic a na monitoru vyskočilo hlášení o chybách: „DNS server nelze najít“, nebo se – někdy – stáhla nějaká málo navštěvovaná stránka o turistických lokalitách v Africeči nějakýstudentskýblog.

A tak jsem si dělal poznámky na papír.

Kdyžjsme odcházeli z bytu, dobrá polovina našich sousedůpostávala na chodbě. Roušky měli uvázané, ale stažené a tiše si povídali, a kdyžjsme mezi nimi procházeli k výtahům, rozestupovali se a uhýbali hlavněpřed Lauren, která nesla Luka.Čínská rodina na konci chodby moudře zůstala uvnitř. Richard zavolal do své autoslužby, aby nás odvezli, a jájsem mu chtěl poděkovat, ale kdyžjsem mu podával ruku, ucukl, přetáhl si roušku přes obličej a zamumlal, aťsi raději pospíšíme.

Venku na násčekala Richardovačerná Escalade s řidičem Markem, kterýměl rovněžroušku. Já jsem se s ním setkal prvně, ale Lauren užho očividněznala docela dobře.

Nejdříve jsme zkusili Presbyteriánskou kliniku na Dvacátéčtvrté, která byla hned za rohem. V seznamu byla vedená jako otevřená, ale kdyžjsme tam přijeli,říkali nám lidé, kteří vycházeli ven,že je zavřeno. Objeli jsme to do blízké kliniky Beth Israel, ale tam užse táhla fronta ažna ulici.

Ani jsme nezastavili.

Lauren něžněkolébala Luka, zabaleného v dekách, na klíněa tiše mu pobrukovala ukolébavky. Zase se rozplakal, ale pak toho nechal a teďpopotahoval a kroutil se. Cítil,že se něco stalo,že máme strach.

To nejteplejší, co jsme v našemšatníku našli pro Lauren, byla kožená bunda a šála, a já jsem měl tenkéčerné sako a svetr ještěod předtím. V Escaladěbylo teplo, ale venku zalézal mráz pod nehty.

Zničehonic jsem si začal dělat starosti, jestli nás tenřidič, Marko, někde nenechá, ažse začne připozdívat.Určitěmá někde rodinu, o kterou si taky dělá starosti.Sehnat taxík by bylo při tom všem, co se dělo, nemožné, a metro podle toho, coříkala Lauren, taky nefungovalo. Snažil jsem se s Markem promluvit, ale ten jenřekl, aťsi neděláme starosti,že je všechno v pohoděa že se na něj můžeme spolehnout.

Stejnějsem si dělal starosti.

Z newyorských ulic se vytratila slavnostní, sváteční atmosféra a vanula z nich zima a zmar. Před obchody s potravinami, aťmraženými,čičerstvými, stály dlouhé fronty, stejné to bylo před bankomaty a načerpacích stanicíchčekaly na benzin dlouhé kolony aut.

Vzpomínky na minulé bouře a epidemie na Newyorčany těžce doléhaly.

Lidé na ulicích ve spěchu vláčeli tašky a balíky, které nijak nepřipomínaly vánoční dárky, nikdo nemluvil, všichni klopili oči k zemi. Newyorčané pořád podvědoměžili v obavách,že se jejich město opět stane terčem katastrofy, a podle svěšených ramen a kradmých pohledůto vypadalo,že monstrum strachu užzase zvedá hlavu.

Byla to kolektivní rána, která se nikdy úplněnezahojila a nakazila každého, kdo sem přišel. Kdyžjsme se s Lauren přistěhovali do Chelsea, dělalo jí starosti, jestli nejsme moc blízko u Financial District.Říkal jsem jí, aťnení hloupá.Co kdyžjsem se naopak strašlivěmýlil já?

Zastavili jsme u newyorské pohotovosti na Deváté, mezi Patnáctou a Šestnáctou. Bylo tam natřískáno, a ne všichni vypadali jako nemocní. Někteří vypadali jakošílení. Městská střeva začínala vyhřezávat.

Vylezl jsem ven a pokusil jsem se promluvit s policií a zdravotnickými zřízenci u vchodu, ale všichni jen vrtěli hlavou a říkali,že takhle to vypadá po celém městě. Chodil jsem kolem a snažil jsem se najít někoho, s kým by se dalo promluvit, někoho, kdo by nám mohl pomoci. Laurenčekala v autěa nespouštěla ze měoči. Nakonec mi jeden policajt navrhl, aťzkusíme dětskou kliniku sv. Judy nahoře u Penn Plaza na Třicátéčtvrté.

Naskočil jsem do auta.

Cestou k sv. Judovi se Luke znovu rozplakal. Křečovitěvřískal a s každým drásavým zakvílením zbrunátněl v obličejíčku ještěvíc. Lauren se celá třásla a taky se rozplakala. Objal jsem je a sliboval jsem jí,že všechno dobře dopadne. Kdyžjsme konečnědojeli ke sv. Judovi, zjistili jsme,že před příjmemžádná fronta není, a tak jsme vyskočili z auta a běželi dovnitř, kde byla hlava na hlavě.

Sestra na příjmu nás rychle prohlédla, vyměnila nám roušky za obličejové masky s filtrem N95 a okamžitěnás nechala zahnat na pokoje, přecpané dalšími rodiči s dětmi. V jednom koutě, hned u stříkající vodní fontánky podžloutnoucími plakáty o významu potravinové pyramidy pro dětské zdraví, jsem našel pro Laurenžidli a tam jsmečekali několik hodin. Konečněse objevila další sestra a odvedla nás na vyšetřovnu se slovy,že k lékaři se dostat nelze, aleže se na to podívá sama.

Sdělila nám,že to vypadá na nachlazení a že v jejich nemocnicižádné případy ptačí chřipky nejsou. Ujistila nás,že nemají potuchy, o čem se to ve zprávách mluvilo, dala nám nějakýdětskýtylenol a zdvořile, lečneústupněnás požádala, abychomšli domů. Nic víc jsme udělat nemohli.

Cítil jsem se bezmocný.

Marko dodržel slovo a čekal na nás venku. Mrzlo, ažpraštělo. Nežjsem došel ten kousek k autu a otevřel dveře Lauren a Lukovi, dočista jsem ztratil cit v rukou. Vítr mi profoukl tenké sako a s každým unaveným výdechem se od úst odvíjely dlouhé obláčky páry.

Začalo drobněsněžit. Představa bílých Vánoc měobvykle nadchla, ale teďmi to přišlo zlověstné.

Kdyžjsme jeli zpátky, bylo v New Yorku ticho jako v márnici.

3:35 ráno

„Já je tady nenechám!“ křičela Susie nahlas,že jsem ji slyšel i přes dveře.

„Nic takového jsem neříkal,“ odpověděl Chuck tišeji.

Postával jsem na chodběa váhal, ale nakonec jsem zaklepal. Přiblížily se kroky, dveře se otevřely, na chodbu proniklo jasné světlo. Oslepenějsem zamžoural a usmál jsem se.

„Eh, ahoj,“řekl rozpačitěChuck a podrbal se našíji. „Počítám,žes to všechno slyšel?“

„Ani ne.“

Usmál se. „Eh-ah. Jste v pohodě? Nedášsičaj? Heřmánek nebo tak něco?“

Zavrtěl jsem hlavou a vešel jsem dovnitř. „Ne, díky.“

V jejich dvoupokojovém bytě, jen maličko větším, nežjsme měli my, stálo plno beden a pytlů. Susie seděla na pohovce jako oáza klidu uprostřed zmatku a tonula v rozpacích. Roušky neměli a tak jsem si tu svou taky sundal.

„Tys dostal novou roušku?“ zajímal se Chuck.

„Dali nám N95či co,“ odpověděl jsem. „Ani nevím, co to znamená.“

Chuck si odfrkl. „N95, jo? Ta, kterou jsem vám dal já, byla mnohem lepší nežpětadevadesát procent. Neměli jste jim je tam nechávat. Dodám ti nějaké další.“

„Vypadá to tady, jako by se připravoval na třetí světovou,že?“ zasmála se Susie. „Opravdu nechceščaj nebo něco teplého?“

„Teplého ne, ale možná ostřejšího.“

„Aha, no jo,“ pochopil Chuck, odebral se do kuchyněa obratem vyčaroval z kredence láhev skotské a dvěsklenky. „S ledem, nebo bez?“

„Čistá stačí.“

Štědře nalil do obou sklenic.

„Tak co Luke?“ zeptala se Susie. „Coříkali doktoři?“

„Nepodařilo se námžádného sehnat. Dívala se na něj nějaká sestra a nic moc nám neřekla, jenže to na ptačí chřipku nevypadá. Má skoročtyřicítku horečku. Lauren si s ním zalezla do postele. Prozatím oba spí.“

„To je dobrá zpráva, ne? Kdyžužjste byli pryč, vrátila se Pam a říkala, aťji klidněvzbudíme, kdykoli budete chtít. Myslím,že promovala z tropické medicíny.“

Nebyl jsem si jistý, jak by nám mohla tropická medicína v této situaci pomoci, ale bylo mi jasné,že se měChuck snaží uklidnit. Mít Pam nablízkučlověku opravdu dávalo pocit jistoty.

„To může počkat do rána.“

„Co bysřekl drobné dovolené ve Virginii?“ zeptal se Chuck, kdyžmi podával panáka.

„Ve Virginii?“

„Jo. V našem starém rodinném srubu v horách u Shenandoah. Je to v rezervaci a v celých horách je jen pár srubů.“

„Aha,“ odtušil jsem. Užmi svítalo. „Přišelčas vzít roha?“

Ukázal na televizi. Pořád běžela, jen zvuk byl ztlumený. Titulky CNN, které se sunuly po horní liště, se týkaly hlášení o vypuknutí ptačí chřipky v Kalifornii.

„Nikdo neví, co se děje, sakra. Polovina zeměsi myslí,že za tím jsou teroristé, ta druhá to považuje za útokČíňanůa další si myslí,že to nic není.“

„Docela dost polovin.“

„Jsem rád,že ti zůstal smysl pro humor.“

Dal si doušek skotské, sebral z kuchyňského pultu ovladača pustil zvuk. „Z celé zeměpřicházejí nepotvrzené zprávy o ptačí chřipce, naposledy ze San Francisca a Los Angeles, kde zdravotnické úřady údajněuvalily karanténu na dvěhlavní nemocnice…“Ztěžka jsem si povzdechl a dal jsem si pořádného loka. „Nevidím na tom absolutněnic legračního.“

„Lékařské pohotovosti a záchranky v celé zemi jsou na pokraji sil a mobilní sítějsou přetížené,“ informoval měChuck s pohledem upřeným na zprávy. „Nastal totální chaos.“

„To mi nemusíšvykládat. Měl jsi vidět nemocnice. Užepidemiologické centrum něco potvrdilo?“

„Potvrdili výstrahy, ale zatím nebyl nikdo schopen přijít na to, co se děje doopravdy.“

„To to trvá tak dlouho? Vždyťužje to deset hodin.“

Chuck se zhluboka nadechl a potřásl hlavou. „Vzhledem k tomu,že spadl internet a v logistice dělá paseku virus Scramble, tak nikdo neví, kde kdo je ani co by kdo měl dělat.“

Promnul jsem si oči, dal jsem si další doušek skotské a zadíval jsem se z okna. Začalo hustěchumelit. Ve tměse třpytil pravidelnýpříval vloček, v němždělal vítr sněžné víry.

Chuck sledoval můj pohled.

„Blíží se bouře a bude to ještěhorší nežo Vánocích před pár lety. Něco jako mrazivýSandy.“

Kdyžv roce 2010, den po Vánocích, vyklopil velkýblizard v New Yorku přes půl metru sněhu, tak jsem tu ještěnebyl, ale slyšel jsem o tom. Dvoumetrové návěje v Central Parku a uprostřed ulic sněhu po pás. Jenže takové sněhové bouře teďpřicházely skoro každýrok. Ovšem na Sandyho jsem tu užbyl a mrazivá verze Sandyho měděsila. New York začal přitahovat ničivé bouře jako magnet.

„Jen jeďte,“řekl jsem a dál jsem se díval ven na chumelenici. „My teďnikam nemůžeme. S takhle nemocným Lukem těžko. Potřebuje spánek a klid. A taky se nemůžeme vzdalovat od nemocnic.“

„My vás tady nenecháme,“ prohlásila neústupněSusie a podívala se na Chucka. Pokrčil rameny a dopil panáka.

„Charlesi Mumforde,“ pokračovala po chvíli, „nebuďsměšný. Tohle všechno přejde. Ty to dramatizuješ.“

„Jáže to dramatizuju?“ vyletěl Chuck vztekle a ukázal na televizi tak vehementně, divže po ní nehodil skleničkou. „Neviděla jsi snad to samé, co já?Číňané vyhlašují válku, po celé zemi sešíří biologickýútok, komunikace se hroutí…“

„Nepřeháněj. Onižádnou válku nevyhlásili. To se jen nějakýministrnaparoval před kamerami,“ krotila ho Susie. „Ostatněpodívej se na tohle všechno,“ ukázala po bytě. „Proboha, s tím vším bychom se tady mohli klidnězakopat aždo příštích Vánoc.“

Dopil jsem a zamával jsem na něrukama.

„Prosím vás, nehádejte se ještěvy dva. Myslím,že se to do zítřejšího rána přežene a všechno se zase zklidní.“

Obrátil jsem se k Chuckovi.

„Hele, jestli chcešodjet, já to absolutněchápu. Udělej to, co je nejlepší pro tvou rodinu. To myslím vážně.“

Odmlčel jsem se, zahleděl jsem se mu do očí a přidal jsem úsměv, abych zdůraznil,že to opravdu myslím vážně.

Pak jsem s povzdechem dodal: „Potřebuju se trochu vyspat.“

Chuck se podrbal na hlavěa odložil skleničku na kuchyňskýpult.

„Já taky. Ještěse uvidíme, brácho.“

Objal měa odebral mi sklenici. Susie vstala a políbila měna tvář.

„Uvidíme se ráno,“ zašeptala mi do ucha a pevněměobjala.

„Prosím tě, jen jeďte, jestli chce,“ zašeptal jsem jí.

Vyšel jsem ven, zavřel za sebou, přešel jsem ten kousek po zšeřelé chodběk našemu bytu a tiše jsem otevřel dveře. Zamkl jsem za sebou, vplížil jsem se do ložnice a tichounce jsem za sebou zavřel.

V posteli přede mnou ležel celýmůj svět. V sinalém zářivkovém světle z displeje našeho budíku jsem obrysy Lauren a Luka rozeznával jen taktak. Stulili se k sobě, v místnosti to vlhce voněloživotem jako v ptačím hnízděa ta představa mi vyvolala na tváři úsměv. Jejich pravidelné oddechování konejšilo zjitřené pocity a já jsem tam tiše stál, díval se na něa užíval si radosti z toho zázraku.

Luke se rozkašlal a dvakrát, třikrát se zajíknul, jako by se nemohl pořádněnadechnout, ale pak zafuněl a zklidnil se.

Tiše jsem se svlékl a opatrnějsem vklouzl pod pokrývky. Luke ležel uprostřed postele, a tak jsem se svinul kolem něj. Lauren ležela vedle něj z druhé strany – naklonil jsem se k ní, shrnul jsem jí z čela pramínek vlasůa políbil jsem ji. Něco zamumlala, a tak jsem ji políbil ještějednou, pak jsem dlouze vydechl, přitáhl jsem si pod hlavu jeden polštářa zavřel jsem oči.

Všechno bude zase dobré.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kyberbouře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.