Petra Hůlová

Přes matný sklo

Petra Hůlová

Přes matný sklo

© Petra Hůlová, 2004

© Torst, 2011

ISBN 978-80-7215-601-6 (e-book)

DĚKUJEME, ŽE JSTE SI E-KNIHU ZAKOUPILI.

Vydána v Praze v listopadu 2011 jako elektronická verze 1.0 knižního vydání z roku 2004, 330. publikace nakladatelství Torst. (viz tiráž)

OBSAH

věnování

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

tiráž

Aleně B.

1.

Svět je plnej tajemství, říká se, různejch osudů, odstíny od špinavý bílý až po černou z teček modrá, žlutá, červená. Barvy, ze kterejch se složí všechny ostatní. I lidi jsou z několika základních kamenů. Jeden každej člověk složenej jako dům. Cihla vedle cihly a nad nima další, položený přes spáry tak, aby to drželo. Časem jsou zevnitř viditelný vlhký žlutý mapy a zvenku pak spáry táhnoucí se odshora dolů, podobný bleskům, rozvětvený po letech chátrání.

Tucty polotajnejch skrývanejch historií se vpisujou do každý jednotlivý tváře. O tom jsou knihy, to není z mý hlavy. O tom, že se něco nepovedlo. A někdy stačí jen párminutový zdržení nebo byt o patro níž, a všechno je pak jinak. Ty dva se nikdy nesetkaj. Anebo máma a táta. Rodinný balvany. Železný koule, který si za sebou vláčej nebohý děti. Mlčenlivý večeře a vzlykání do polštáře. V noci pak někdo leze přes balkon a ráno leží na stole vzkaz psanej roztřesenou rukou, jak to už od začátku bylo špatný. O tom o všem se píše. O tom, co někdo zahlíd klíčovou dírkou a nenechal si pro sebe. O tom, co vypučelo a zestárlo, aniž by si toho někdo všimnul. Jména jsou podružný, data taky. Najednou se člověku prostě rozsvítí v hlavě. To úplně stačí. Utrhne se srdce, který zapomnělo, že je bolavý. Cosi vetchýho praskne nebo zařinčí sypaný sklo jak po šutru. Někdy stačí jen nastavit tvář a chvíli tak vydržet. Co tu bylo, připochoduje jak malý vojsko. Políčky jedinýho slova: už ani den, už ani den. Jdeš domů a začneš si balit kufr. Jako že něco končí a něco novýho začíná. Ve filmech je k tomu hudba. V životě se mi nic takovýho nestalo. Já o tom jenom čtu a pak sedím doma, čekám na telefon a chodim mezi svejma dvěma místnostma. Na ulici chodí sem tam lidi, valí se v potocích, který se slejvaj na přechodech a u vchodu do obchodního domu. Hlučí to. Mám, nemám, říká si žena v knížce, kterou mám rozečtenou na posteli. Nemáš, říkám si já a listuju na poslední stránku, jak to dopadne. Zase jeden popletenej osud. Nemá tě rád, a tak ho nech bejt. Jenom to na tebe zkouší. Ale přečtu to celý. Se všema bolestnejma úsměvama tý ženy se ztotožnuju. Zkouším si před zrcadlem pohyb, kterým ho nesměle zve dál. Koukám se na ruce. Mám je taky tak šlachovitý jako on? Dětství jsem rozhodně neměl tak tvrdý a koho jsem chtěl, chtěl mě taky. Na fotkách naší široký rodiny nejsou žádný přelepený obličeje ani oči vyškrábaný kružítkem. Vím, kdo je kdo, a ty jména, kdyby to někoho zajímalo, můžu říct nahlas. Zažloutlá služka Lili, která drží za ruku moji babičku, s mým pradědečkem nic neměla. Kojila babičku do dvou let a pak odjela do Vídně a vdala se. Pro rodinný album navždycky mladá Lili umřela jako důstojná manželka hlavního kuchaře grandhotelu Schönfeld. Konec. Budiž jí věčná sláva, řekla babička, když mi tu fotografii poprvý ukazovala.

Myslel jsem, že přijdu na nějaký nepřístojnosti, ale babička ani jednou nesklopila oči, ani jeden ruměnec, žádná rozpačitost, nic. Pak odešla, a pár fotek mi nechala spolu s banánama a oříškovou čokoládou, kterou s sebou nosí na každou návštěvu. Mezi lidma na ulici jsem ji pak už z okna nepoznal. Možná něco tají, napadlo mě, a na schodech se rychle převlíkla za toho instalatéra, co zrovna vyšel z domu. Ostatně co ten nebo ta skrejvá, si říkám u každýho, koho vidím poprvý. Jako šupinatej had, kterej syčí, jen co se přiblížíš, takový jsou záležitosti obehnaný ostnatejma drátama.

Někdy na schodišti potkávám paní Petrofovou. Projde rychle kolem s nosem v kapesníku. Zahuhlá do něj pozdrav a pak slyším přes stěnu hádku. Napínám uši. Chci slyšet to, co mi nepatří. Smočit ruku v řece, která protýká za stěnou. Slejvám se takhle na chvíli s cizíma, protože samomluvy mám po krk. Za stěnou jde ale vždycky o peníze. Pokaždý znova mě to zklame. Ať už si vyberu kohokoliv, málokdy to vyjde. Možná nikdy nejdu dostatečně blízko. Mám dalekohled i kukátko za roh a pod mým balkonem lidi choděj i v noci, ale kde nic nekončí, tam asi taky nic nezačne, alespoň já jsem nikdy nebyl ničeho svědkem, pokud nepočítám pár věcí, který můžu v krátkosti hned vypovědět.

Cizí životy jsou nenasytný chřtány a můj vlastní je jen jablečný jadýrko, který do nich padá. Proto se mám na pozoru. Zvlášť od doby, kdy mě k sobě pozvala paní Neumannová, co bydlí u mě v domě o patro výš. Jednou jsem jí s něčím pomohl v bytě, když jsem zaslechl, jak se předtím dvakrát na celej dům dohaduje na chodbě s opravářem, kterýho neslyšela. Ten mě chtěl vzít na hůl, třaslavě mi vysvětlovala na schodech a poklepávala holí do zábradlí. Řekl jsem jí, ať příště zazvoní na mě. Zazvonila hned druhý den.

Na ubrouscích byly po jednom rozložený chlebíčky, na misce nalámaná čokoláda a v hrnku na stole jedno kafe s cukrem a jedno bez, prý že nevěděla, jak to mám rád. Z lednice pak vyndala šunku, na každý chlebíček ještě položila jeden plátek a pak chlebíčky jeden po druhým drobnými, nesmělými pohyby postrkovala směrem ke mně, kde jsem stál. Jezte, řekla a vyndala diplomy ze Sokola. Nakonec si přisedla až ke mně, na klín mi položila knihu výstřižků z receptů a rozhovorů a otáčela stránkami, číslo po čísle, ročník po ročníku. Když jsme došli do sedmdesátejch let, zaklapla desky a poslala mě vytáhnout fotografie zastrkaný za lištou nad postelí.

Tohle jsou moji synové a tady je vnuk s vnučkou. Víte ale já si ani nepřijdu, jako bych nějaké děti měla, povzdychla si, když fotografie hlavou dolů zastrkovala zpátky. Někdy slyším, že si něco pouštíte, taky jsem dřív poslouchala hudbu, řekla a já dostal strach. Rozhrnula zaprášený závěs a ukázala mi gramofonový desky. Mohli bychom spolu někdy poslouchat, co říkáte? Máte rád žloutkové řezy, nebo radši něco slaného? Umím výborný vaječný koňak, mohla bych vám ho příležitostně udělat i domů. A než jsem stačil něco říct, a stejně bych asi neřekl nic, začala vytahovat desky z obalů a vršit je bez ladu a skladu na gauč a co chvíli mi sáhla studenými prsty na paži a brala mě za ruku a tahala k polici, abych si sám vybral, co mám rád. Vidím ji, jak se pak loučí ve dveřích svýho bytu, povolený sponky na skráních, po stranách tři zvadlý nažloutlý pramínky a průvan na chodbě jí čechrá řídký bílý vlasy jako kuřeti.

Nic jsem jí neslíbil, ale stejně jsem ji pak vídal nerad. Když jsem ji zaslechnul na chodbě, čekal jsem, až si ty schody k sobě vyšlape, a pak teprve jsem šel. Proto se nerad seznamuju. Kvůli tomu chození po špičkách, který přijde pak. Kvůli tichýmu obvinění a nevyslovený zradě.

Tohle tichý obviňování znám nejlíp od matky. Je jí něco přes padesát a úzkostlivě o sebe pečuje. Má bílou tvář masky, načerněný řasy i obočí a výraznou, vždycky přetaženou rtěnku. Nevím, jestli je to schválně, anebo už jí schází přesnost, její vzhled je něco, o čem bych před ní nikdy neřekl ani slovo. Jenom si všímám. Má drobnou postavu a zadek, o kterej pomalu přichází, a tenký nohy a začínající břicho, to bez boků, jen vepředu, co mívaj mužský, ale ženy jen výjimečně. Na ty svý ztenčující se nohy je myslím docela hrdá, nosí pořád černý vypasovaný džíny, jako kdyby nevěděla, že sesychá a starý maso jí jenom putuje ze stehen na břicho, protože jak říká, váží pořád stejně jako v roce, kdy maturovala. Na krku má vždycky rolák nebo nosí nedbale nějaký šátek, jakoby nic, ale přitom jde o čas a ona to ví. Občas ke mně zajde a mluví o sobě. Něco mi přinese, zeptá se co já a pak spustí. Že bych jí něco říkal, to je výjimečný. Hned by mě začala přerušovat. Matka vždycky říká, že hlavní je pro ni mý štěstí. Že šťastná bude, když budu já. Donedávna pracovala jako účetní v jednom velkým podniku. Teď mi vypráví o svejch terapeutickejch víkendech.

Pamatuju si zvlášť na jeden. Bylo to na starým rozpadlým hradě někde v západních Čechách. Na noc jim vždycky připravujou různý výukový hry sebepoznávání. Tehdy chodili po svíčkách. Od jedný k druhý šátrali rukama po hrbolatejch stěnách a na každým stanovišti pak psali svý pocity na papírky, který na místě házeli do velkýho koše. Z reproduktorů hrály chorály, chodili sami, jeden po druhým, bosi a všichni v bílejch košilích, připomnělo mi to dětskou bojovku a zlomyslný vedoucí, co nás nenechali bejt. Pak, říkala matka s planoucíma očima, si sedli na zem kolem svícnu do velkýho kruhu v největší místnosti, papírky s pocitama vysypali terapeuti doprostřed a každej si pro několik šáhnul a mluvil o tom, co tam četl. Lidi, co to psali, pokyvovali hlavama, některý zavírali oči, jiný vstali a začali čtoucí objímat, pár ženskejch se dalo do pláče, a matka říkala s hrdostí, že byla mezi nima. A pak se chytli dokola rukama a cejtili, že jsou všichni na jedný smutný lodi. A nakonec, říkala matka, skoro každej se otevřel tomu druhýmu a to, co jsme vevnitř dole měli pod nánosama schovaný, vybublávalo jako ozdravný minerální vřídlo. A tohle je život, řekla pak matka, předtím než odešla, se zdviženým prstem, plnej prolamování vnitřních bariér, který ti svazujou ruce. Myslím, že čím víc peněz matka na takový pospolitý soboty a neděle dává, tím opravdovějc seberealizovaná se cejtí. Kromě toho to čeká ode mě. Je to taky jeden ze chřtánů, na který si musim dávat pozor, lačnej, ale já už jsem se za ty léta naučil. Cejtim to, hned jak si v předsíni nasadí svý korkový papuče, který si ke mně do bytu hned napoprvý přinesla, jako zvíře značkující si svý teritorium. Sune se v korkáčích do pokoje, zatímco já dávám na čaj, a pak když ho nalejvám, sleduje každý mý hnutí, zachvění, trhavej pohyb. Z toho všeho odzírá, jestli se se mnou něco začíná dít, jak ona říká, jestli konečně začínám bejt k něčemu. A tak někdy neberu telefon, na klepání neodpovídám, a když je třeba, lžu.

Jsi sobec, říká, línej a bezohlednej. Jak začne s tímhle, dávám si sluchátko dál od ucha a začínám poslouchat, teprve když rozčílený šumění utichne.

Když jsem šel tehdy matku vyprovodit před dům, stál tam před vchodem pohřební vůz a hlouček tichejch lidí před domovníma dveřma, oba dva její synové i vnuk s vnučkou, který mi ukazovala na fotkách, že za ní nechoděj. Paní Neumannová tehdy umřela. Pozvali mě nahoru, měl jsem si vybrat nějaký desky. Říkala jim o mně. Její vnučka mi to zašeptala na schodech, když jsem jí podával ruku se slovama soustrasti. Desky, na který jsem se díval, když jsem tehdy u ní byl, ležely převázaný provázkem v úhledný hromádce vedle gramofonu. Celej byt byl poklizenej a cizí jako hotelovej pokoj. Jako by tu ani nikdy nebydlela. Kdo ví, co tam celý ty léta zavřená dělala. Žila podle svýho pevnýho řádu vetchejch denních povinností, který udržujou při životě. Alespoň tak si to pamatuju u matky mý matky, mý babičky.

Když umřela, bylo jí hodně přes osmdesát. Žila jako voják, věčně ve spěchu a třasu, kterej byl nakažlivej jako rýma. Proto jsem k ní taky chodil nerad. Hlas se jí třásl stejně jako ruce a úzkost, se kterou dodržovala svý denní povinnosti, mi naháněla strach. Důležitý, říkala, je ráno vstát, hned jak se otevřou oči. Jako stroj, kterej jezdí na světlo. Pak postavila vodu na čaj a mezitím se myla. Zalila si jeden čaj ke snídani a druhej ke čtení novin, který skladovala do vysokýho sloupce v rohu. Pak vyrazila s malou síťovkou na nákup pro pár vždycky stejnejch věcí.

Potom poklidila, převlíkla se do lepšího a krátkou procházkou zamířila do jídelny, kde měla předplacený obědy. Z jídelny do čítárny časopisů v místní knihovně, doma pak večeře, lék a televize, na kterou se dívala z velkýho křesla s prodřeným ovčím potahem a v televizních ponožkách, jak jim říkala, teplejch pletenejch, s dvojitou patou.

Na úhlu křesla vzhledem k televizi si z nepochopitelnejch důvodů zakládala. Jednou jsem ho postavil kousek vedle, a málokdy jsem ji zažil tak rozčílenou. Křeslo po malejch kousíčkách posunovala, sedala si do něj a pak zas vstávala, nespokojeně ho šoupala o kousek zpátky a zkoušela to znova. Podle ní už nikdy tak dobře nestálo.

Tahle žena umřela po chřipce. Několik dní v posteli, a dny napjatý předtím jako struny ukázaly svý prázdný břicha. Nějakou dobu se pak ještě pokoušela vrátit to, žít jako dřív, ale byla to hra, tlukot po hodinách odměřovanejch činností byl pryč. Cejtil jsem to, když jsem za ní po nemoci přišel. Za těch několik dní v posteli to podle mýho prokoukla. Že čas netiká a povinnosti chřtán nicotě stejně neucpou. Taky že nutnost není skoro nic a v čase bez linek je to jako na slunci bez černejch brejlí. Pochovali jsme ji před několika lety. V rakvi vypadala jako pískle, co se teprve vyvine. Čekal jsem na bolavej smutek. Chodil jsem pak nějakou dobu za matkou, abych ji rozptýlil, občas si pobrečela a já čekal, až to přijde na mě. Někdy to trvá dlouho, než se objevěj suchý slzy, škrcení na prsou, který ženský uměj proplakat. Tehdy ale nepřišlo nic. Čekal jsem tejdny, měsíc a víc, a pak jsem čekat přestal. Teď by to mohlo bouchnout, říkal jsem si, nečekaně v poryvu. Jak světlo z hvězdy, který doletí až po letech. Ale stejně nic.

Někdy si na tu ženu vzpomenu. Vidím její tvář, pohyby, nepoužitelný dárky, co jsem od ní jako dítě dostával, a srdcem prochvívaj nebolavý vlnky jako na Balatonu, když projede člunek s výletníkama.

Někdy mám sny, který mě matou, vzpomínky na ně, jako by se staly. Matka by řekla, že jsem lhář. Říkala mi to, už když jsem byl dítě. Myslím, že kvůli tomu se se mnou rozešla i Marie. Podezřívala mě, že někoho mám. Nemluvíme spolu. Vezmu si Jakuba a zase ho přivedu zpátky. Snažím se, aby se na procházce se mnou neušpinil a někde jsme nezapomněli čepici.

Žiju z peněz, který jsem si vydělal dřív. Marie mohla mít, co chtěla. Často jsme spolu jedli venku a o víkendech jsme spolu chodili a já jí kupoval, co si vyzkoušela v kabince. Byl jsem vzrušenej, když mě tam zatáhla a stála tam nahá, jen v novejch kalhotkách s kulatým břichem, kde plaval skrčenej Jakub. Přikládala si moji dlaň na prsa a pak mi ji schovala mezi svý stehna a stiskla je. Kolem nás vyhrávala obchoďáková hudba a záclonka kabinky se každou chvíli zavlnila, když se venku prodírala nějaká ženská s taškama nebo někdo zkoušel nakouknout. Pak jsme se většinou doma spolu vyspali.

Milostný historie jsou si všechny podobný. Začínaj a končej. Ale jen někdo kvůli tomu konci odchází, aby zase znova začal někde jinde od začátku. Když se narodil Jakub, přestala mě do převlíkací kabinky zvát. Říkala sice, že má vytahaný břicho, ale prostě nás to přestalo bavit. Začínat pořád znova je marnost. Protahovat něco, co už je skončený, taky. Na třetí možnost jsem nepřišel. Když vidím kráčet dobře vypadajícího mužskýho v letech se stejně starou ženskou, je mi ho trochu líto. Bude to asi poctivej člověk a zároveň tak trochu nekňuba, říkám si. Já ale na tenhle kolotoč zanevřel.

Po šesti letech s Marií jsme spolu seděli v zahradní restauraci, naproti sobě, já s kafem a ona s velkou zmrzlinou, a mlčeli jsme. Neměli jsme o čem mluvit. Začal jsem chodit pozdě domů, vyhejbali jsme se jeden druhýmu, já si začal v posteli představovat ženský z obchoďáků, který ten den Marii obsluhovaly. Přepadl mě stesk, jako když jsem jako malej čekal po škole na mámu a pro všechny spolužáky už si přišli. Zkoušel jsem různý oživování. Dal jsem jí na rozpálený břicho před souloží kostku ledu a lízal teplou vodu z pupíku. Taky jsem koupil několik jahodovejch kompotů v plechovce, že je budem spolu jíst. Bez rukou, pusama rovnou z plechovek, až půjdem do postele.

Všechny svý povinnosti jsem plnil víc než jiný mužský, co znám. Na pískovišti po mně pomrkávalo několik svobodnejch matek. Už jsem znal ty otázky, kterýma zkoušely, jestli jsem s Jakubem sám. A tyhle rozkošný botičky jste koupil kde?

Začal jsem bejt čím dál unavenější. Marie říkala, že jsem sobec. V tom si rozuměly s matkou. Přišel jsem občas po půlnoci a zalezl bez pozdravu do naší velký postele s romantickejma vyřezávanejma nohama, kterou vybírala Marie den nato, co mi řekla, že je těhotná. Usnul jsem oblečenej a odmítal se bavit. Přitom jsem jen někde celej večer seděl nebo se loudal ulicema.

A pak byly zas období, kdy bylo všechno dobrý. Přinesl jsem kytku, koupali jsme spolu Jakuba a já ho pak držel v ručníku jak zimomřivý štěně, než Marie vybrala, který z deseti nočních oblečků mu oblíknem. A pak jsme spolu pekli koláč. Marie mi koupila kuchyňskou zástěru jako dárek k prvním společnejm Vánocům. Nebo jsme koukali na video a pak se dohadovali, co která postava měla udělat jinak. Pod krycíma jménama americkejch herců se tyhle hovory vedly o nás dvou. Postavám, který se jí líbily, jsem se nikdy nepodobal.

Začalo mi taky vadit, jak mi říká. Jménem mě oslovovala málokdy, a když došlo na intimnosti, stal jsem se pro ni plyšovým medvídkem, tygříkem nebo hebkým kolouškem. Když jsem se vzpouzel, smála se. Hrubej jsem bejt nikdy neuměl. Někdy jsem to hrál, chtěla to. Zavázat oči a bejt bezbranná. Mně se to protivilo. Pleskal jsem ji po zadku, protože jsem věděl, že to tak bude mít spíš, ale žádný velký potěšení jsem z toho neměl.

Kdyby se mě někdo zeptal, jestli jsem ji miloval, přesto řeknu bez váhání, že jo. Pamatuju si, když jsme si poprvý spletli prsty v dlaních a takhle šli až k ní před dům. Mrholilo, já nás schoval oba pod můj kabát a cejtil, jak se pod ním mísí její vůně s pachem našich zapařenejch vlhkejch vlasů. Byl jsem vzrušenej, všimla si toho a přitiskla se ke mně bokama. Přitáhnul jsem si její hlavu ke rtům, kabát se nám svezl z ramen na zem a já si za pár měsíců začal říkat, s touhle bych chtěl bledý baculatý mimino.

A pak se to stalo. Chodili jsme po městě a vybírali kvanta dupaček a flašek s obrázkama a já začínal chtít bejt sám, a když byl Jakubovi skoro rok, věděl jsem to určitě. Nebýt jeho, vzal bych nohy na ramena.

A možná to bylo proto, že jsem nevěděl o jiným způsobu, jak se z toho vyvlíct, zkrátka jsem dal ze dne na den výpověď. Za pár tejdnů Marie i s Jakubem odešli. Bylo to takhle rychlý. Dlouhý tejdny, celý měsíce a roky se slisujou na pár okamžiků, pár vysušenejch kytek schovanejch mezi stránkama, který se nedaj číst. Vzpomínky ztrácej barvy a vůně, řídnou do vetchejch vláken, kterýma je těch několik let v mý hlavě spojenejch. Chodili jsme spolu dlouho za ruce a pak jsme přes televizi hodili na léta Mariiný starý šaty, abychom večer poslouchali jeden druhýho. Otevřeli jsme si víno, Marie pila jen červený se spoustou sodovky a držela si břicho a já mluvil, jako by množný číslo a budoucnost byly spolu svázaný řetězama.

Já je pak netrhal, to samy ze mě sklouzly jako obruč v tělocvičně, když se přestane kroutit zadkem. Já přestal na ten mlejn lejt vodu, a když se zastavil, bylo po všem.

Matka to asi vycejtila, a tak k nám začala nosit knihy. Jak víst dlouhodobej vztah, co čekaj muži a co ženy, jak se vyhnout hádkám a jak se naopak nebránit těm plodnejm. Něco jsem si přečet, bavily mě ty příběhy. Jak to má John s Anne a proč to Suzanne s Billem už dvacet let náramně vychází. Četl jsem si v ložnici a Marie asi ve vaně, protože většina těch paperbacků, co jsem pak matce vracel, byla dvakrát tak tlustá s tuhejma vlnitejma stránkama.

Myslím, že nejsem předem proti ničemu předpojatej. Marie mi to říkala hned na jedný z prvních schůzek, když jsem se ptal, co se jí na mně líbí. Všechny ty dárky do domácnosti, který začaly kuchyňskou zástěrou a pokračovaly další mý narozeniny a všechny naše Vánoce, jsem bral. Proti cílenýmu tahání za nitky nic nemám. Jeden ruskej psycholog psal v týhle souvislosti o fabrice na šrouby. Nesměju se. Každej den stejný robotický úkony já znal a věděl, že bez nich to nejde. Když jsem ráno ládoval prádlo do pračky a při tom míchal malýmu sunar, představoval jsem si všechny ty tramvaje, jak vyjížděj za rachotu z vozoven, a všechny ty kufříky s lejstrama, co se právě zaklapávaj, aby pak vyrazily se svým elegánem do kanceláře, vymrzlý náklaďáky plný rybích prstů a kroket v pytlících, jak svištěj do supermarketu a jak od razítkování dochází ženský na naší poště už v půl desátý barva v inkoustovým polštářku. A když jsem pračku napěchoval a pak se na chvíli zadíval z okna do drobnýho mrholení, viděl jsem, jak ženská na poště zatáhla okýnko, dala se do lakování nehtů a lidi za plexisklem dupou a pokřikujou, zatímco řidič mrazírenskýho tiráku kouří na odpočívadle a úředník s kufříkem si vypnul mobil, prošel kolem svý banky a zmizel někde v davu.

Když jsem byl malej, divil jsem se, že nemine pracovní den, aby v naší samoobsluze každý ráno neleželo plato pocukrovanejch koblih. Když se matka nedívala, naslinil jsem si prst a každý koblize jsem v pocukrování udělal mokrou ťupku. Moje výpověď v práci s tím myslím nějak souvisí. Snažil jsem se to Marii vysvětlit, ačkoli o pochopení jsem vlastně nestál. Kdybych navíc řekl, že se mi ho nedostalo, lhal bych. Myslím, že se jenom lekla. Pak jsem vrátil matce všechny půjčený knihy a z televize sundal Mariiny zaprášený šaty. Rozstříhala je a umyla s nima okna. Pamatuju si na zvuk nůžek, když stříhala tu látku. Jako by stříhala svý svatební. Myslím, že v tu chvíli jsme oba začali tušit opravdovej konec. Konec, po kterým není žádnej začátek. Ačkoli co je skončený, stejně nějak roste dál. Jako zastříhnutá kytka, co zpotvořeně vyrazí novejma lístkama. To jsou ty naše telefony. Kdy si přijdu pro Jakuba a kdy ho přivedu zpátky. Žijem pro sebe ve sluchátkách a mezi dveřma jejího bytu. Dřív jsem někdy v polospánku šáhl rukou vedle, abych se přesvědčil. Tu studenou splasklou deku, kterou jsem nahmátnul, jsem chtěl zaspat, ale ráno jsem zas v tichu prázdnýho bytu cejtil úlevu.

Přesto si někdy představuju, že tu je. Ale je to krátký, jen obraz, že tu sedí vedle mě. Klid, kterej dává člověku přítomnost známýho těla, na ten myslím. Na konejšivý vlnění, kvůli kterýmu spolu dva lidi zůstávaj navzdory popudlivosti i potom, co je většina ostatního pryč. Takovou sochu tichý předoucí postavy bych tu někdy chtěl mít. Ale co s ní? Když dojdu k tomuhle, ten obraz se naráz zatmí jako ta šatama přehozená televize.

2.

Stáří přišlo jak tlesknutí. Najednou. Nijak to nesouvisí s vráskama. Ani s přesvědčováním jinejch. Vevnitř se něco zavlnilo, jak když do slabejch stromků zafouká vítr. Dojalo mě to. Mý vlastní slova, který jsem říkala svýmu synovi. Ty zdrobněliny. Před pár lety by tam nebyly. Jak se ti líbí to tričíčko? Odpověděl šetrně jak k nemocnýmu.

Nevěděla jsem, že stáří je takový. Hebký i hrudkovatý jako štěrk. Ten odpor a zároveň péče, s kterou mý ruce každej večer vtíraj do stehen krém. Křehký ruce s tvrdejma kloubama. Únava, která tu dřív nebyla. Vlasy jemný jak teplej vítr. Dřív tak voněly. Teď by to taky museli říct, kdyby si někdo přičichnul. Kdyby měl někdo tu odvahu. Když jsem před lety chodívala navečer ven, cejtila jsem pohledy. Za zádama, po stranách. To chtění jinejch a mý vlastní, který se smálo a dělalo uraženou. Tak sladký to bylo. Tehdy jsem to jenom tušila, vim to teď. Buší mi z toho srdce, když si vzpomenu. Když se koukám do zrcadla, vidim vykukovat lebku. Pár pohybama ty vlasy načechrám a udělám svůj zrcadlovej obličej. Vcucnu trochu tváře a vykulím oči. Všechno je pak na mně užší, vrásky se zahladěj. Otočim hlavu na stranu a takhle si pak sama sebe pár hodin pamatuju.

Nejdřív jsem se přemlouvala, že je to třeba jenom na chvíli. Období, který přejde, nemoc, která jen na pár tejdnů propadne tváře, rozbolaví nohy, a zas je pryč. Boláky, který časem vysuší slunce. Někdy takhle čekám. Až jaro obalí stromy a vytáhne kytky z cibulí, odečte i něco z mejch vrásek třeba. I život je přece takovejhle koloběh, kterej vrací starý věci, jinak poskládaný. Co bylo, vrací se. Vztahuju k tomu ruce. Mluvim dovnitř. A pak je to blízko na jediný chňapnutí. Slyšim útržky slov. Rozhovor, kterej já vedla, mluvěj dva v parku na vedlejší lavičce. Nikdo by neřekl, že jsem stejně stará jako oni, nikdo by nevěřil. Ke mně pojď, říkám si na mužskýho, co ji hladí. A pak si vyhrnu rukávy a přepočítávám fialový žilky. Zmáčknu si kůži na rukou a čekám, až se zase vyhladí. Jednadvacet, dvaadvacet. Tohle mi ukazovala matka, že podle tohohle se pozná stáří. Maličký děti maj ruce z mlíka, mladý z lékořicovejch hadů a starý ze spadanejch listů. Žilnatina, která se protrhává, na kůži hrbolky a pach, kterej nejde smejt.

Celý mládí jsem žila s matkou. Byla jsem ještě tak mladá, říkala, když mluvila o mým narození. S otcem jsme se pořádně neznali. Objevil se jednou u mě v hotelovým pokoji, když jsem byla v pětačtyřicátým v Paříži. Přišel k nám kvůli nějakejm papírům, co jsem překládala pro delegaci. Vysoká postava v kabátě, vždycky řekla v kabátě. Léta pak visel u nás v šatníku. Dlouhej, tvrdej kabát, co dělal ramena, spodek umaštěnej od krémů, jak se pod nim roky měnily páry našich bot. Dřevěná tyč, na který visel s matčinýma baloňákama, byla prohnutá jak obří náčelnickej luk. Už ani jedinou bundu, nebo se to utrhne, říkala matka, když do šatníku přidala zas další kus oblečení, kterej vyhodit by podle ní přece byla škoda.

Narodila jsem se devět měsíců po tom, co se vzali. Miluško, přijeďte, nemůžeme se vás dočkat. Ta Josefova fotografie i vaše ohlášení nám stojí pod kuchyňským oknem. Na druhý straně pohledu dva paneláky, kulturní dům a prázdný koupaliště pod sněhem. Moravský Hrádek. Podpis matčiny tety se strýcem. Matka s otcem tam nikdy nedorazili. A proč, ptám se. Pohlednici párkrát otočila a hlavou pohodila směrem k hromádce, kam jsme dávaly ty vyřazený. Podívala se roztržitě na hodinky a vstala od stolu. Už je tma, řekla. Přes ty špinavý okna už vůbec nic nevidim. Leskly se tam naše tváře. Moje nafouklej balon a její tak tak přetažený přes líce, jak vypnutá králičí kožka na rámu. Jen ty stejně široký lícní kosti. Koukni. Ukázala na ně prstem do špinavýho okna. Jedna za druhou lítaly tam přes naše obličeje sněhový vločky.

Tvůj otec by řekl, že jde ven. Pamatuješ si na ty jeho příšerný procházky? A já bych za ním utíkala s deštníkem. To bylo jeho. Deštník, šála, lejstra, který nechal ležet na stole, kniha, kterou měl už měsíc vrátit do knihovny, a já mu to vždycky připomínala. Klíče. Běžela jsem za ním až na schody před výtah takhle pokaždý. Jen zamručel a otevřel aktovku nebo nastavil dlaň jak pro peníze. To byla pro něj ženská. Co přiběhne a pak jde zpátky a tam čeká. Ve tmě. Proč svítíš, ptal se mě někdy. Máma už byla tehdy věchýtek, nerozčiluj se, říkám si. Jak smotek po motýlovi, co někam už dávno ulítnul, šedivá a seschlá. Co myslíš, že já mu mohla říct? Pokračovala. Že třeba čteš, ne? Já na to. Otočila ke mně hlavu. Připomínala pampelišku, který odfoukli to její bílý chmýří. Říkali jsme tomu jako děti mikrofon. Pokrčila jsem ramenama. Jenže co když jsem nečetla a jenom čekala s lampou? Seděla a měla ji zapnutou. A tvůj otec přišel, sáhnul zevnitř na cylindr a řekl, celý jsi to rozžhavila. Matka se podívala na mý ruce. Pořád jsem v nich převracela pohlednici se zasněženým koupalištěm. Vzadu před převlíkárnama leželo rozbitý lehátko. Předtím nebylo vidět. Vzpomněla jsem si, jak se takhle na mý ruce dívala před lety. Snídali jsme, bylo ráno. Před každým na stole stály míchaný vajíčka a kakao. Musela bejt neděle. Co to tam máš? Ukazovák a prostředník mý ruky byly umatlaný od krve. Nic. Tak se běž umejt. Mydlila jsem v koupelně krev, kterou nikdo neměl vidět, a poslouchala, jak jim cinkaj příbory. Vložky jsou pod umyvadlem, řekla matka, když jsem to dostala poprvý. Když jsem se vrátila, na stole vedle mejch studenejch vajíček ležel švestkovej perník. Matka někdy mluvila věcma.

Často přišel domů a šel rovnou do svýho pokoje, pokračovala matka. Víš co já pak udělala? Nejdřív ze všeho jsem zhasla světlo. A pak jsem šla po špičkách do kuchyně a tam dělala jakože nic. Bušila jsem utěrkou mouchy. Mrkla na mě.

Celejch těch devět měsíců ležela v posteli, aby nepotratila. Nebyla jsem na to připravená, říkala. Myslela jsem, že budeme spolu s otcem chodit do divadla a ke známým. A pak chtěl, abych byla doma a venku chodila v šátku a v teplákách.

Na mejch batolecích fotkách mám vyčesanýho kohouta a v pěsti držim sevřenej matčin prst. Tyhle fotky jsme s matkou probíraly taky. Pohlednice s koupalištěm byla jednim z mála psanejch lístků, co matka v krabici měla. Ještě pár školních vysvědčení a lístek z Kazachstánu od jejího otce z ruskýho zajetí, co psal mý babičce. Líbám tebe i děti, Otakar. Na tvrdejch kartonovejch fotografiích, co nám nešly s matkou do alba, stojí důstojník rakouský armády s knírem a vyblejskaným kordem. Ateliér Rosický, Bratislavská, Košice. Číslo ulice je pod mastnou hnědou skvrnou k nepřečtení. Dědeček má nedbale pokrčenou nohu a kord si odložil vedle na stolek. Matka strčila ruce mezi fotky jak do lavóru a rybíma rychlejma pohybama něco hledala. Měla jsem tu ještě jednu. Je pryč. Povzdechla si a položila fotografii důstojníka na hromádku těch, který přijdou do alba. Málo otvíral pusu. V zajetí mu vytloukli pár zubů.

Jako měl Jakub, když mu začaly růst. Pamatuješ? Mlíčný sklíčka. Hroty, který se derou z dětský dásně. Celý noci přece prokřičel. Matka přiblížila svůj obličej k mýmu a vycenila zuby. Máme malý dásně. Až bude větší, budou mu trhat špičáky. Třeba bude mít zuby po Marii, ne? Opáčila jsem. Matka se narovnala v židli jako loutka potáhnutá za provázek. Tohle přijde do žlutý obálky a tohle do pytlíku. Venku nepřestávalo pršet. Dej pozor, ať neprofoukneš, řekla a v předsíni mi podala ruku.

Zuby Jakubovi rostly na podzim. Pamatuju si to z parku. Tlačila jsem kočár kolem květinovejch záhonů. Mrzlo. Jakub byl celej schovanej pod dekou a poplakával, i když jsem drncala, jak to měl rád. Může někoho napadnout, že máma jsem já? Máma půlročního, co mu rostou zuby? A pak jdu k nejbližší výloze zkontrolovat obličej. Usměju se, a kolem očí hned stovky vrásek. Zamračim se, hned mám podbradek, krk s lalokama.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Přes matný sklo.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.