SONETY Z NOTESU

Jiří Bryan

Vydal OFTIS Ústí nad Orlicí

Elektronické vydání první

Rok: 2016

Sazba: Václav Novák

© Jiří Bryan, 2016

ISBN 978-80-7405-297-2

Ach, moje lásky, moje nářky,

jak cinkylinky na pouti.

Vědět, že slunce bez přetvářky

se do své záře nezhroutí.

Ach, smutné ruce biletářky,

které tě sotva zarmoutí.

A rudé růže od stopařky,

jež počínají vadnouti.

Tak oblékáš se do pocitů

jak do šatů. A padnou ti.

Tvé srdce zatím čeká v skrytu …

A kokrhání kohoutí

probouzí ráno nových mýtů.

A plachtě tvé je vyplouti.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .

Podzimní sonet:

Život je vo tom, že je to potíž

a jak si ji kdo užije.

Jednou se tetelíš a potíš

a jindy máš zas orgie.

Než dvanáctá ti odbije,

jsi na suchu a zas se topíš.

Špína se z duše nesmyje,

jenomže to ty nepochopíš

a dál ji drhneš ze všech sil.

Škoda, že neví, jak se bránit

a proč jsi ji tak zaprasil.

Co na tom, že jsi nechtěl ranit,

že sklízíš, co jsi nezasil …

Tak zase další vinobraní.

z Čtyřverší:

Až hlavu z dlaní vyrve ti

nějaká nová Meluzína

a zbytek přijde do smetí,

bude to neskutečná hlína.

Zůstaneš sám, tak nepatrný

pod zastřenými nebesy.

Prokřehlé ptáče mezi trny,

co pípá … pípá na lesy,

kde poklidně se pasou srny,

kde zvířátek jde procesí

a lov zdaleka nezačíná,

protože hajný ještě chrní.

Budeš mít chuť se oběsit.

Že není zač? To je ta psina.

Sonet do pytle:

Se sonety se roztrh pytel,

na hlavu se ti zrovna sypou.

Píše je žena, děti, přítel,

ti všichni se teď v rýmech rýpou.

A ty si jako Zorro mstitel

škrabošku zvolíš. Zuby skřípou.

Jsi chvíli pohan, chvíli křtitel,

a tvoje ideály chcípou.

Jen nediv se, že při té šíři,

tom rozmachu a záběru,

nedojde ti, kam vlastně míříš.

Nevytáhne tě z průseru

ani tvůj radar netopýří.

Napiš si radši operu.

KONFRONTAČNÍ SONET

Tak ty proti mně drze čelem?

Nenašel by se v světě celém

tak bohorovný nestyda,

co za dva jiné nevydá.

Vzal to ďas, nejsem nelida.

Až za ucho ti jednu střihnu,

s falší, abys měl památku,

třeba ti ještě říci stihnu:

Teď neupadej do zmatku!

Zkrátka jsi narazil, to pochop,

a koukej se s tím vyrovnat.

A jestli musíš, tak se potop.

Nebo to vezmi oklikou

a radši hodně velikou.

(Pro dnešek sbohem, trpaslíku.

Jakže ti říkaj? Titanicu?)

Sonet na usmířenou:

Pijeme hořkou medovinu,

chutná mi jako tvoje rty.

Nikdo z nás nechce přiznat vinu,

tak jdeme z varty do varty.

Jen přežít další kocovinu,

k někomu dát se do party,

jen ještě jednou chytit slinu

a nablít na umakarty.

Neodpustím a neprominu,

ta zrada volá do nebe.

Jen do sebe se trochu svinu,

maličko jenom do sebe.

Opustíš-li mne, nezahynu?

No dobře, seru na tebe.

Poopravený sonet o pití

Pijeme trpkou medovinu,

chutná mi jako tvoje rty.

Přirovnal bych ji málem k vínu,

nebýt mé vlastní omerty.

Nač dávat světu za to vinu?

Za ruku vem svý caparty,

dál šlapem krajem. Na rovinu –

barbar být já, bar-nebar ty.

A kdesi ve věži prý sněží,

vyje psů smečka polední.

Ať táhnou. Na nich nezáleží.

Přečkáme, než se rozední,

a kolem nás si vánek svěží

zatančí valčík. Poslední?

Čerstvý sonet o touze

Dvě dívky mít a každou jinou,

k nim třetí, ještě jinačí.

Mám se snad k smrti užrat vinou,

že jediná mi nestačí?

Být mladší, šel bych za jedinou

přes kameny i bodláčí,

s mraky, co nebem zvolna plynou.

Tam, kam se srdci uráčí …

Tam, odkud stíny smírně kynou,

kde Zem se v ose otáčí,

kde se dvě srdce sotva minou,

kde Amor šípy namáčí

v kotli, v němž jedovatou slinou

bublá to, vře a burácí …

Pokračování čerstvého sonetu o touze

A jaké by ty dívky byly?

Ta první temná jako noc

a druhá jako Zefir jemná.

Bral bych i poslední, co zbyly.

Na třetí šetřil bych si síly

a s těma dvěma dováděl.

A dělal všechno, co se nemá,

a s jinýma je podváděl.

Takový byl bych asi hříšník,

kdyby se v ráji hřešilo.

A Had, ten roztomilý číšník,

řekl by: Moc mne těšilo.

Tu byl bych sám na sebe pyšný …

I peklo by se ošilo!

Popravaený soet III

Svist listu jako čepel meče,

vzduch krájený již pouze slovy,

zas barikády, půtky, zteče …

A podél cesty rovy, rovy.

Táhneme tedy na hřbitovy

a polnice se rozezní …!

Vítězství? Dračí setba? Kdo ví?

Tvá slečna, mírně obézní,

má jména Naděžda a Saša.

Která je která? A co včera?

Zůstalo ještě něco z ní?

Pravený senot IV

Čistit si hlas? A proč? A k čemu?

To věčně žhavé popelení

přežije snad i vlastní tlení …

(A k tomu zbytky od oběda …

a od večeře! Třikrát běda?

Tak zoufalé to zase není,)

máš totiž něco, co se cení.

(Zastavit se to dá i nedá …)