SHRNUTÍ KAPITOLY

Hlavní myšlenka: Sebekontrola je jako sval. Pokud ji budeme používat, dostaví se únava, ale po pravidelném cvičení zesílí.

Pod mikroskopem

• Maxima a minima pevné vůle. Sledujte tento týden míru své sebekontroly a zajímejte se především o to, kdy máte nejvíce pevné vůle a kdy je nejpravděpodobnější, že podlehnete nebo to celé vzdáte.

• Je vyčerpání skutečné? Až si příště budete připadat „příliš unavení“ na sebekontrolu, zamyslete se nad tím, zda dokážete postoupit za tento prvotní pocit únavy a udělat další krok.

Cvičení pevné vůle

• Strava pro pevnou vůli. Ujistěte se, že vaše tělo je dostatečně zásobené potravou, která mu dodá dostatečnou energii.

• Cvičení sebekontroly. Procvičte své „svalstvo“ sebekontroly tím, že si vyberete jednu věc, kterou budete (problém typu „budu“) nebo nebudete (problém typu „nebudu“) tento týden dělat, nebo evidujte něco, čemu jste dosud pozornost nevěnovali.

• Co vaše schopnost říct „chci“? Jakmile zjistíte, co opravdu chcete – tedy motivaci, která vám dodá sílu, když si připadáte slabí, vždy si na to vzpomeňte, pokud se ocitnete v situaci, kdy už téměř podlehnete pokušení nebo to skoro vzdáte.

ČTYŘI
Ospravedlňování:
proč smíme zlobit, jen když jsme hodní

Kdykoliv jsem otevřela kurz „Umění pevné vůle“, nemusela jsme čekat dlouho na nějaký veřejný skandál, na němž se daly krásně demonstrovat různé teorie, proč ztrácíme sebekontrolu. Podobným darem z nebes byly v minulosti aféry spojené se jmény Teda Haggarda, Eliota Spitzera, Johna Edwardse a Tigera Woodse. Dnes si na ně už možná nikdo nevzpomene,* ale málokdy uběhne týden, aby nějaký prominentní občan – politik, představitel nějaké církve, policista, učitel nebo sportovec – nešokoval svět svým neuvěřitelným selháním pevné vůle.

* Pokud vám tato jména a s nimi spojené skandály nic neříkají (nebo jste na ně už zapomněli), tak jen telegraficky: Haggard byl oblíbený ministr, který vedl kampaň proti právům gayů, ale byl přistižen při sexuální avantýře a konzumaci drog s mužským prostitutem; Spitzer byl guvernér a bývalý generální prokurátor státu New York, který neúnavně bojoval proti korupci, aby se pak provalilo, že byl stálým zákazníkem federálně vyšetřované kuplířské sítě, která mu dodávala luxusní prostitutky; Edwards byl neúspěšný prezidentský kandidát demokratické strany, který ve své kampani neustále hovořil o tradičních rodinných hodnotách, ale přitom podváděl svoji ženu, která umírala na rakovinu; a Woods byl slavný golfista, který dával na odiv svoji sebekontrolu, ale ukázalo se, že je závislý na sexu.

Je lákavé interpretovat tyto příběhy jako selhání sebekontroly. Všichni tito muži se nacházeli pod obrovským tlakem, ať již kvůli hektickému pracovnímu vytížení nebo kvůli potřebě mít dvacet čtyři hodin denně pod kontrolou vlastní obraz na veřejnosti. Je jisté, že jejich „svalstvo“ sebekontroly bylo unavené, pevná vůle vyčerpaná, hladina cukru v krvi nízká, prefrontální kůra se na protest začala zmenšovat. Kdo ví, třeba všichni drželi dietu.

Byla by to asi ale příliš jednoduchá odpověď (ale jsem si jistá, že by ji nějaký obhájce u soudu rád použil). Ne každé selhání sebekontroly ve skutečnosti musí být důsledkem ztráty kontroly. Někdy se prostě vědomě rozhodneme, že podlehneme pokušení. Abychom plně pochopili, proč nám došly zásoby pevné vůle, potřebujeme ještě další vysvětlení, tentokrát spíše psychologické než fyziologické.

Možná nám nehrozí sexuální skandál celostátního významu, ale všem z hlediska pevné vůle tak trochu hrozí něco jako malé pokrytectví – i kdyby mělo jít jen o podvádění ohledně novoročních předsevzetí. Abychom se vyhnuli osudu zmíněných hrdinů, kteří to dotáhli na titulní stránky bulvárních novin, měli bychom ještě jednou uvážit předpoklad, že každé selhání pevné vůle je způsobeno slabostí. V některých případech jsme totiž obětí svého vlastního úspěchu na poli sebekontroly. Zamyslíme se nad tím, jestli úspěch ve skutečnosti nemůže podkopat naši motivaci, zda optimismus neospravedlňuje podlehnutí pokušení, proč ve chvíli, kdy cítíme pýchu nad svým odhodláním, jsme nejvíce náchylní hřešit. Ve všech případech zjistíme, že podlehnout pokušení je volba, a to nikoliv nevyhnutelná. Uvidíme, že pokud si něco dopřejeme, udrží nás to paradoxně na cestě k cíli.

Od světce k hříšníkovi

Zamyslete se prosím nad následujícími výroky a ohodnoťte je na stupnici od silně nesouhlasím, spíše nesouhlasím, spíše souhlasím a zcela souhlasím. První: Většina žen není příliš chytrá. A co třeba ještě: Většina žen by měla být v domácnosti a starat se o dětí, ne usilovat o kariéru.

A nyní si představte, že jste tyto výroky předložili studentům Princetonské univerzity. Pokud vám studentky neřeknou, ať s tímhle idiotským průzkumem jdete někam, můžete hovořit o štěstí. Podobné sexistické výroky odmítnou i studenti mužského pohlaví. Ale co když je naformulujeme trochu jinak: Některé ženy nejsou příliš chytré. Některé ženy by měly být v domácnosti a starat se o dětí, ne usilovat o kariéru. S takto podanými výroky je obtížné nesouhlasit. Možná jsou malinko sexistické, ale je těžké najít nějaký argument proti slovu „některý“.

Podobný průzkum se objevil ve studii psychologů Benoita Monina a Dala Millera, kteří zkoumali stereotypy a rozhodovací procesy.1 Přesně jak jsme předpokládali, oslovení princetonští studenti, kteří měli posoudit první dva výroky, je velmi rychle a rázně odmítli. Ale studenti, kteří měli ohodnotit intelektuální kvality „některých žen“, zaujali k tomuto tématu více neutrální postoj.

Po posouzení těchto výroků byl účastníkům studie předložen další problém: hypoteticky rozhodnout, koho by přijali na určitou pracovní pozici. Měli posoudit vhodnost několika kandidátů, mužů i žen, na významnou pozici v odvětví, které je stereotypně považované za doménu mužů, jako například finance nebo stavebnictví. Vypadalo to jako jednoduchý úkol, hlavně pro studenty, kteří právě odmítli sexistické výroky. Právě oni jistě nebudou diskriminovat kvalifikované ženy. Ale vědci zjistili, že platí pravý opak! Studenti, kteří silně nesouhlasili se zjevně sexistickými výroky, dávali mnohem častěji přednost mužskému uchazeči než studenti, kteří – byť neochotně – souhlasili s o něco méně sexistickým výrokem o „některých ženách“. Stejný trend se objevil, když byly studentům předloženy výroky s rasistickým podtextem a vzápětí měli šanci rozhodovat tak, aby mohli diskriminovat nějakou etnickou menšinu.

Spoustu lidí výsledky této studie šokovaly. Psychologové dlouho předpokládali, že když jednou projevíte nějaký postoj, budete pravděpodobně jednat v souladu s tímto postojem. Kdo by si chtěl připadat jako pokrytec? Ale výzkum z Princetonské univerzity odhalil, že naše obvyklá snaha o konzistenci má výjimky. Jakmile se řeší otázky dobra a zla, většina z nás neusiluje o morální dokonalost. Chceme si jen připadat dostatečně dobří – což nám pak dává svolení dělat cokoliv, co chceme.

Studenti, kteří odmítli zjevně sexistické a rasistické výroky, získali pocit, že splnili svoji morální povinnost. Dokázali sami sobě, že nejsou sexisté nebo rasisté, a tím se vystavili nebezpečí něčeho, co psychologové označují jako morální ospravedlnění. Když uděláte něco dobrého, máte ze sebe dobrý pocit. Znamená to, že pak máte vyšší tendenci jednat podle vlastního nutkání, což často znamená, že si dáte svolení udělat i něco špatného.2 V tomto případě měli studenti dobrý pocit z toho, že odmítli sexistické a rasistické výroky, takže věnovali menší pozornost tomu, zda náhodou nepřijímají sexistické nebo rasistické rozhodnutí. Byli ochotnější naslouchat instinktivním předsudkům a méně se jim už chtělo zvažovat, zda je toto rozhodnutí v souladu s jejich dlouhodobým cílem chovat se férově. Není to tak, že by chtěli někoho diskriminovat, prostě se jen nechali oslnit svým dřívějším správným chováním a v důsledku této záře zůstali slepí k tomu, že svým rozhodnutím někomu ublížili.

Morální ospravedlnění nám dává nejen povolení udělat něco špatného, zbaví nás také odpovědnosti, pokud máme udělat něco dobrého.3 Například lidé, kteří si pamatují, kdy naposledy udělali nějaký šlechetný čin, dají na dobročinné účely o 60 procent méně peněz než lidé, kteří si na svůj poslední dobrý skutek nevzpomenou. Při ekonomické simulaci pak jsou manažeři výrobního závodu v případě, že si vybaví nějaké své minulé etické jednání, mnohem méně ochotní schválit nákladnou investici, jejímž cílem je například omezit znečišťování životního prostředí.

Efekt morálního ospravedlnění může pomoci vysvětlit, proč si někteří lidé se zjevným morálním kreditem (ministr, politik hájící rodinné hodnoty, generální prokurátor pronásledující korupci) jsou schopni ospravedlnit vážné morální prohřešky, ať už se jedná o ženatého televizního křesťanského kazatele, který má poměr se svojí asistentkou, o konzervativního politika, který prosazuje úspory, ale zaplatí rekonstrukci svého domu ze státních peněz, nebo o policejního důstojníka, jenž použije proti pachateli trestného činu, který neklade odpor, nepřiměřené násilí. Většina lidí nepochybuje o svých pohnutkách, pokud si připadají morálně čistí, a někdo si připadá morálně čistý jen kvůli tomu, na jaké pozici se nachází.

Proč se ale tak dlouho věnujeme diskriminaci a sexuálním skandálům a nepokračujeme v úvahách o redukčních dietách a prokrastinaci? Je ale snad problém s pevnou vůlí něco jiného, než bitva mezi ctností a neřestí? Cokoliv, o čem moralizujete, se může stát předmětem morálního ospravedlnění. Pokud si budete říkat, že jste „dobří“, když cvičíte, a „špatní“, když necvičíte, je mnohem pravděpodobnější, že pokud jste dnes v tělocvičně byli, zítra její návštěvu vynecháte. Pokud si budete říkat, že jste „dobří“, protože jste pracovali na důležitém projektu, a že jste „špatní“, protože jste lenošili, je pravděpodobnější, že po dopoledni stráveném prací nebudete odpoledne dělat nic. Jednoduše řečeno: jakmile jsou naše touhy v rozporu, dochází k tomu, že pokud jsme hodní, tak smíme i trochu zlobit.

Důležité je si uvědomit, že nejde jen o hladinu cukru v krvi nebo o pevnou vůli. Pokud se psychologové ptají lidí na pokušení, která jim připadají ospravedlnitelná, tyto osoby uvádějí, že mají svá rozhodnutí pod kontrolou.4 Současně také necítí žádnou vinu. Místo toho jsou na sebe pyšní, protože si zasloužili odměnu.5 Sami nabídnou ospravedlňující vysvětlení: „Byl jsem hodný, zasloužím si za to něco.“ Právě v tomto ospravedlnění se často skrývá náš pád. Protože jsme více než ochotní chápat selhání jak odměnu za něco dobrého, co jsme udělali, snadno zapomeneme na skutečné cíle a pokušení podlehneme.

Nádherná logika ospravedlňování

Logika ospravedlňování není přísně vzato vůbec logická. Na jedné straně je málokdy nutné, aby mezi naším „dobrým“ chováním a tím „špatným“, které ospravedlňujeme, existovala nějaká souvislost. Lidé, kteří příliš utrácejí, se ovládnou a nekoupí si nějakou lákavou zbytečnost, ale je pravděpodobné, že hned po návratu domů něco lákavého snědí. Zaměstnanci, kteří pracují na projektu přes čas, považují za ospravedlnitelné, že si něco pro sebe zaplatí služební kreditní kartou.

Cokoliv, kvůli čemu jsme spokojeni sami se sebou – a klidně může jít o to, že jen myslíme na nějaký dobrý skutek – nám může poskytnout ospravedlnění, že budeme jednat bez rozmyslu. V jedné studii^6 byli účastníci požádáni, aby si vybrali, jaké dobrovolnické práci by dali přednost: učit děti v útulku pro bezdomovce nebo pracovat pro ochranu životního prostředí. Přestože to neznamenalo, že by měli ve skutečnosti cokoliv dělat, samotná představa podobné volby v nich vzbudila touhu utratit peníze za nové značkové džíny. Jiná studie zase zjistila, že pouhé úvahy o věnování peněz na dobročinné účely – aniž by museli tázaní sáhnout do peněženky – zvýšili jejich touhu něco si koupit. Znamená to tedy, že se dokonce odměňujeme za něco, co bychom mohli udělat, ale neudělali jsme to. Mohli jsme sníst celou pizzu, ale místo toho jsme si dali jen tři kousky. Mohli jsme si koupit spoustu nového oblečení, ale spokojili jsme se s jedním sáčkem. Podle této směšné logiky tedy můžeme z libovolného selhání udělat něco, na co budeme pyšní. (Máte špatný pocit z toho, že jste přečerpali svou kreditní kartu? Žádný problém, alespoň jste nevyloupili banku, abyste mohli dluh na kartě doplatit.)

Podobné studie ukazují, že v našem mozku prostě není pečlivý účetní, který by vždy vyčíslil, jak moc hodní jsme byli a jakou odměnu za to zasluhujeme. Místo toho dáme na pocit, že jsme se chovali správně a že jsme dobří lidé. Psychologové, kteří zkoumají morální argumentaci, vědí, že přesně tímto způsobem posuzujeme, zda je něco dobré nebo špatné.7 Prostě to cítíme v kostech a k logice se uchylujeme jen v případě, pokud svůj pocit musíme vysvětlit. Často dokonce žádný logický důvod, proč bychom měli na svém úsudku trvat, nemáme – ale přesto svůj pocit obhajujeme. Podívejme se například na jeden z morálně sporných scénářů, které psychologové používají k tomu, aby zkoumali naše rozhodování o tom, co je dobré a co špatné. Připadá vám morálně přijatelné, aby dospělý člověk měl sexuální vztah se svým sourozencem, pokud to oba dělají dobrovolně a používají antikoncepci? Ve většině z nás tato otázka vyvolá instinktivní odmítnutí. Je to prostě špatné. Teprve pak začínáme namáhat mozek, abychom vysvětlili, proč to musí být nemorální.

Pokud o něčem přemýšlíme a nevyvolá to v nás instinktivní odmítnutí, silný pocit viny nebo nával strachu, tak nám tato věc nevadí. Vraťme se ale k běžným problémům nedostatku pevné vůle: pokud v nás nějaké chování – například další kousek narozeninového dortu nebo ještě jedna drobnost zaplacená skoro přečerpanou kreditní kartou – nevyvolá instinktivní pocit, že je to „špatné“, nemáme o tom, zda můžeme podehnout nějakému náhlému podnětu vůbec pochybnosti. Takto nám dobrý pocit ze sebe sama kvůli minulému správnému chování pomáhá ospravedlnit budoucí selhání. Pokud si připadáte jako světec, představa malého hříchu vám nijak vadit nebude. Naopak. Zasloužíte si totiž odměnu. A pokud jediná věc, která vás motivuje k sebekontrole, je touha být dostatečně dobrým člověkem, je jisté, že podlehnete pokušení ve chvíli, kdy ze sebe začnete mít dobrý pocit.

Na morálním ospravedlňování není nejhorší jeho pochybná logika. Hlavní problém spočívá v tom, že nás ošálí a přiměje konat v rozporu s našimi zájmy. Přesvědčuje nás, že podvratné chování – ať už je řeč o porušení diety, nedodržení rozpočtu nebo o tajně vykouřené cigaretě – je „odměna“. Je to bláznovství, ale současně je to mimořádně účinný trik naší mysli, která takto změní něco, co bychom „chtěli“, v něco, co bychom jen „mohli“.

Morální hodnocení navíc zdaleka není tak motivující, jak bychom si v naší kultuře rádi představovali. Touhu být ctnostní si často idealizujeme a spousta lidí si myslí, že nejvíce je naopak motivuje vina a hanba. Koho se ale proboha snažíme přesvědčit? Nejvíce nás motivuje, pokud dostaneme, co chceme, a pokud se vyhneme tomu, co nechceme. Pokud nějaké chování spojíme s morálkou, důsledkem bude, že se k němu budeme stavět více ambivalentně. Budeme-li chápat problém nedostatku pevné vůle jako něco, co nám brání stát se lepším člověkem, začneme automaticky shromažďovat argumenty, proč to vlastně nemusíme řešit. Taková je lidská povaha: nechceme přijmout pravidla, která pro naše dobro určil někdo jiný. Pokud se budete pokoušet taková pravidla akceptovat z hlediska morálky a sebezdokonalení, velmi rychle se ve vás ozve ta část vašeho já, která se jakékoliv kontrole vzpírá. Takže pokud si budete říkat, že cvičit, ušetřit peníze nebo přestat kouřit je správné (a ne že je to něco, co vám pomůže dosáhnout vašich cílů), je pravděpodobné, že při řešení tohoto problému nebudete důslední.

Abyste se vyhnuli pasti morálního ospravedlňování, je velmi důležité oddělit skutečná morální dilemata od pouze obtížných rozhodnutí. Podvádět s daněmi nebo podvádět manželku je zřejmě nemorální, ovšem podvádět s redukční dietou asi smrtelný hřích není. Přesto si většina lidí myslí, že jakákoliv forma sebekontroly představuje morální test. Dát si dva kousky dezertu, jít pozdě spát, přečerpat limit kreditní karty – to vše nám slouží k tomu, abychom posoudili, zda jsme dobří nebo špatní. Nic z toho ovšem nesouvisí se skutečnou ctností nebo hříchem. Budeme-li o našich problémech s nedostatkem pevné vůle přemýšlet v morálních kategoriích, ztratíme se v hodnocení sebe sama a přestaneme vnímat, nakolik nám tyto problémy brání dosáhnout toho, co chceme.

POD MIKROSKOPEM:

CTNOST A NEŘEST

Tento týden budete sledovat, jakým způsobem hovoříte sami se sebou a s ostatními o svých úspěších a selháních v problémech s nedostatkem pevné vůle:

• Říkáte si, že jste byli „hodní“, když jste projevili pevnou vůli, a „zlobiví“, když jste podlehli pokušení nebo prokrastinovali?

• Používáte své „dobré“ chování jako ospravedlnění, že uděláte něco „špatného“? Je to jen neškodná odměna, nebo se jedná o sabotáž vašich celkových cílů?

Obézní nevěsta: cvičení jako důvod se najíst

Cheryl je třicet pět let, pracuje jako finanční poradkyně a za osm měsíců se bude vdávat. Chtěla před svatbou zhubnout o sedm kilogramů, začala tedy třikrát týdně chodit do posilovny. Problém spočíval v tom, že přesně věděla, kolik kalorií by měla spálit každou minutu strávenou na rotopedu. Pokud jich spálila více, nemohla si pomoci: začala si představovat jídlo, na jehož konzumaci získala v posilovně právo. I když se rozhodla celkově omezit přísun kalorií, stejně si ve dnech, kdy chodila cvičit, dopřávala o něco více jídla. Pokud cvičila o pět minut déle, zasloužila si na porci mraženého jogurtu, čokoládovou polevu nebo druhou sklenku vína po večeři. Cvičení začalo fungovat jako ospravedlnění její chuti jíst. Výsledkem bylo, že se ručička na váze posunula o jeden a půl kilogramu – ale ne tím správným směrem.

Tím, že Cheryl přemýšlela o cvičení jako o způsobu, jak si zasloužit jídlo, své úsilí zhubnout jen podkopávala. Aby se z této pasti ospravedlňování mohla vymanit, musela se na cvičení začít dívat jako na nezbytný předpoklad dosažení svého cíle. Zdravější stravování pak bylo jen dalším, na cvičení nezávislým krokem na cestě za tímto cílem. Nejedná se o zaměnitelné „dobré“ chování, kdy je možné úspěch při jednom kompenzovat ústupky v tom druhém.

Nezaměňujte akci na podporu nějakého cíle s cílem samotným! Pokud jste udělali jednu věc, která je v souladu s vašimi cíli, neznamená to, že si pak už můžete dělat co chcete. Všimněte si, zda zapomenete na své skutečné cíle, pokud se odměníte za dílčí pozitivní kroky.

Problém s pokrokem

Do pasti morálního ospravedlňování můžete spadnout i v případě, kdy nepoměřujete své problémy s nedostatkem pevné vůle morálními kategoriemi. Existuje totiž jedna věc, o níž všichni Američané moralizují neustále. Ne, není to sex. Je to pokrok! Pokrok je dobrý. Když uděláme na cestě ke svým cílům pokrok, cítíme se dobře. Tak dobře, že si dokonce navzájem gratulujeme: Tohle se ti povedlo!

Možná bychom se ale předtím, než si udělíme zlatou medaili, měli ještě jednou zamyslet. Zatímco většina z nás je přesvědčena o tom, že pokrok v plnění našich cílů nám přinese větší úspěch, psychologové vědí, že velmi rychle využijeme pokrok k tomu, abychom naopak měli výmluvu, proč zvolnit tempo. Ayelet Fishbach z ekonomické fakulty University of Chicago a Ravi Dhar z Yale School of Management ukázali, že pokrok v plnění cílů motivuje lidi k tomu, aby začali své úsilí naopak podkopávat. V jedné studii^8 sdělili účastníkům, kteří úspěšně drželi redukční dietu, jak velký pokrok učinili směrem ke své ideální váze. Pak jim nabídli jako dárek za jejich úsilí buď jablko, nebo čokoládovou tyčinku. Osmdesát pět procent se sebou spokojených hubnoucích účastníků dalo přednost čokoládě před ovocem, ve srovnání s pouhými 58 procenty těch, kterým jejich úspěchy nebyly připomenuty. Další studie prokázala podobný efekt v akademickém prostředí: studenti, kteří byli pochváleni za to, kolik času věnují přípravě na zkoušku, se večer věnovali pití piva s přáteli ve větším počtu než ti, kteří pochváleni nebyli.

Pokrok může způsobit, že opustíme cíle, kvůli nimž jsme tak tvrdě pracovali, protože dojde k posunutí rovnováhy mezi dvěma soupeřícími verzemi našeho já. Vzpomeňte si, že podle definice vyžaduje problém s nedostatkem pevné vůle dva cíle, které jsou v konfliktu. Jedna vaše část uvažuje o dlouhodobých zájmech (například zhubnout), druhá část touží po okamžitém uspokojení (čokoláda). Ve chvílích pokušení potřebujete své lepší já, aby bylo více slyšet než hlas volající po rychlém uspokojení. Ovšem úspěšná sebekontrola přináší nežádoucí vedlejší účinek: vaše lepší já je dočasně uspokojeno, tudíž mlčí. Pokud zaznamenáte na cestě za svými dlouhodobými cíli pokrok, mozek – na základě množství cílů na svém mentálním seznamu – prostě vypne mentální proces, který vás vede k dosažení daného dlouhodobého cíle. Svoji pozornost místo toho obrátí k cíli, kde pokroku dosaženo nebylo – a to je touha po rychlém sebeuspokojení. Psychologové to označují jako osvobození cíle. Cíl, který jste prostřednictvím sebekontroly potlačovali, se posílí, a bude mnohem těžší odolat libovolnému pokušení.9

Prakticky to znamená, že po každém kroku vpřed si dovolíte udělat dva kroky zpět. Když si založíte penzijní pojištění, uspokojí to tu část vašeho já, která chce šetřit, a naopak pustí ze řetězu tu, která chce jít nakupovat. Pokud si uděláte pořádek v počítači, uspokojí to tu část vašeho já, která chce pracovat, a osvobodí tu, jež by si raději pustila sportovní zápas v televizi. Obvykle nasloucháte andělovi, který sedí na vašich ramenou, ale nyní je zdá se mnohem lákavější ďáblovo našeptávání.

Dokonce i ten nejspolehlivější nástroj pro plnění cílů, seznam „Co je třeba udělat“, se může obrátit proti vám. Stalo se vám už někdy, že jste si sestavili seznam úkolů pro určitý projekt, a to vás natolik uspokojilo, že jste získali pocit, že je všechna práce na projektu pro dnešek hotová? Pokud ano, nejste v tom sami. Sestavit si podobný seznam přinese takovou úlevu, že snadno zaměníme uspokojení z identifikace všeho, co se musí udělat, se skutečným úsilím pro naplnění našeho cíle. (Nebo se hodí, co říká jeden z mých studentů: miluje semináře věnované produktivitě práce, protože si na nich připadá produktivní, i když nemusí vůbec nic vyprodukovat.)

I když toto tvrzení jde proti všemu, čemu jsme věřili ohledně plnění našich cílů, zaměření na pokrok nám může zabránit uspět. Nemá to znamenat, že by pokrok sám o sobě představoval problém. Problém je to, jak se po dosažení pokroku cítíme: navíc je to problém jen v případě, pokud nasloucháme pocitu uspokojení a nesoustředíme se nadále jen na náš cíl. Pokrok může motivovat, může dokonce vyvolat lepší sebekontrolu, ale jen v případě, že všechny své kroky chápete jako důkaz, že jdete za svým cílem. Jinak řečeno, musíte se sice podívat, co jste už udělali, ale je z toho třeba vyvodit, že chcete dosáhnout svého cíle natolik, že toho v zájmu jeho naplnění uděláte ještě více. Není těžké začít uvažovat z této perspektivy – jen na to obvykle nejsme nastaveni. Mnohem častěji hledáme nějaký důvod, proč se zastavit.

Tato dvě nastavení mysli mají velmi odlišné důsledky. Když se někoho, kdo učinil nějaký pozitivní krok směrem ke splnění svého cíle (například začal cvičit, studovat, šetřit), zeptáte: „Jak velký pokrok si myslíte, že jste udělali pro dosažení tohoto cíle?“, je mnohem pravděpodobnější, že udělají něco, co je s jejich cílem v přímém rozporu (nepůjdou zítra cvičit, půjdou s přáteli do baru místo učení, koupí si něco drahého). Naopak pokud jim položíte otázku: „Jak moc jste odhodlaní uskutečnit tento cíl?“, podobné pokušení jim nehrozí. Malá změna důrazu vede k velmi odlišné interpretaci jejich vlastních kroků: „Udělal jsem to, protože jsem to tak chtěl,“ místo „Udělal jsem to, sláva, teď si můžu dělat, co opravdu chci.“

CVIČENÍ PEVNÉ VŮLE:

ZRUŠTE POMOCÍ „PROČ“ OSPRAVEDLŇOVÁNÍ

Jak se zaměřit na odhodlání místo na pokrok? Studie výzkumníků z hongkongské University of Science a z University of Chicago jednu strategii nabízí. Když požádali studenty, aby si zapamatovali, v kolik hodin odolali nějakému pokušení, objevilo se u nich morální ospravedlnění a 70 procent při příští příležitosti pokušení podlehlo. Když však požádali účastníky studie, aby si zapamatovali, proč pokušení odolali, efekt ospravedlnění se nedostavil: 69 procent studentů pokušení odolalo. Vědci objevili něco jako kouzlo: jednoduchý způsob, jak posílit sebekontrolu a přijmout rozhodnutí, které je v souladu s jejich dlouhodobými cíli. Zapamatovat si „proč“ funguje, protože se změní pocit, který se dostaví po podlehnutí pokušení.10 Takzvaná „odměna“ se začne jevit spíše jako hrozba pro splnění vašich cílů (kterou také je) a podlehnout jí není už tak lákavé. Zapamatovat si „proč“ rovněž pomůže poznat a využít další příležitosti, které vám mohou v cestě za cílem pomoci.

Až se příště přistihnete, že používáte správné chování v minulosti jako ospravedlnění ztráty sebekontroly, zastavte se a vzpomeňte si, proč jste tomuto pokušení dříve odolali.

Když zítřek ospravedlní dnešek

Ať už se poplácáme po zádech za dosažený pokrok nebo si vzpomeneme, jak jsme včera odolali pokušení, jsme velmi rychlí a ochotní, když přijde řada na ocenění za chování v minulosti. Ale zvláštní logika morálního ospravedlňování nás nijak nenutí brát v potaz jen chování, k němuž došlo v minulosti. Stejně snadno se podíváme do budoucnosti a oceníme se už za plánované ctnostné jednání. Například lidé, kteří jen mají v úmyslu někdy začít cvičit, se s větší pravděpodobností večer budou přejídat. Díky tomuto zvyku můžeme hřešit dnes s tím, že to zítra napravíme – nebo si alespoň můžeme říkat, že to uděláme.11

Nepočítejte se salátem s grilovaným kuřecím masem,

než se kuřata vylíhnou

Představte si následující situaci: je čas oběda, máte moc práce a nejjednodušší řešení je koupit si něco ve fastfoodu naproti. Snažíte si ale hlídat váhu a dbát na své zdraví, chcete tedy ze svého jídelníčku vyřadit ta nejtučnější jídla. Postavíte se do fronty a s radostí si všimnete, že kromě obvyklého nezdravého menu nabízí tentokrát restaurace i novou řadu salátů. Restaurace je hned vedle vaší kanceláře, takže pokud sem budete chodit pravidelně, pravděpodobně to prospěje obvodu vašeho pasu. Jste nadšení, že teď můžete jíst někde, kde se po jídle nedostaví pocit viny. Stojíte ve frontě, přemýšlíte, co si dáte, uvažujete buď o jarním salátu, nebo o salátu s grilovaným kuřecím masem. Když se konečně dostanete k pultu, s překvapením slyšíte, jak vaše ústa opouštějí slova „dvojitý cheeseburger a hranolky“.

Co se proboha stalo?

Může se zdát, že prostě zvítězil starý zvyk, nebo byla vůně čerstvě osmažených hranolků silnější než vaše chvályhodné záměry. Věřili byste však tomu, že k objednávce cheeseburgeru a hranolků vás ve skutečnosti přivedla skutečnost, že v nabídce restaurace jsou i zdravější pokrmy?

Právě to totiž plyne z několika studií, které publikovali výzkumníci marketingu z Baruch College na City University of New York.12 Vědce upoutala skutečnost, že když společnost McDonald’s zařadila do svého menu zdravější jídla, nejvíce vzrostly prodeje klasického Big Macu. Aby výzkumníci zjistili proč, sestavili své vlastní fastfoodové menu a připravili si v laboratoři speciální výzkumnou restauraci. Účastníci studie dostali jídelní lístek a byli požádáni, aby si z něj vybrali jednu položku. Na všech lístcích byla pro fastfoody obvyklá jídla jako hranolky, kuřecí nugety a pečené brambory s majonézou. Polovina účastníků pak dostala speciální jídelní lístek, na kterém by ještě zdravý salát. Pokud byl na výběr salát, pak podíl osob, které si objednaly to nejméně zdravé a velmi tučné jídlo, vzrostl. Stejný efekt se podařilo odhalit i u prodejních automatů: pokud byl mezi obvyklou nabídku sladkostí zařazen balíček zdravějších cereálních sušenek, účastníci pokusu si častěji vybrali tu nejméně zdravou variantu (v případě této studie to byl balíček čokoládových sušenek Oreo).

Jak je tohle možné? Lidská mysl je někdy tak nadšená z pouhé příležitosti jednat v zájmu dlouhodobého cíle, že ji zamění za uspokojení ze splněného cíle. A protože je hlavní cíl, vybrat si zdravé jídlo, takto odklizen z cesty, je čas na potlačovaný cíl: okamžité uspokojení.13 Najednou cítíte nižší potřebu objednat si zdravé jídlo a silnější touhu po odpírané stravě. Toto všechno, i když to nedává žádný racionální smysl, vede k faktu, že si prostě objednáte z menu jídlo, které maximálně ucpává cévy, okamžitě vám přidá pár centimetrů v pase a bez debat zkrátí i délku vašeho života. Studie jako tyto zpochybňují snahu prosadit nařízení, že ve školních bufetech, v prodejních automatech a v restauracích rychlého občerstvení musí být k dispozici alespoň jedno zdravé jídlo. Pokud se nepodaří prosadit celkovou změnu a pokud nebude zdravější celá nabídka, existuje riziko, že si lidé nakonec vyberou ještě horší jídlo, než kdyby podobná nařízení neexistovala.

Možná si myslíte, že vás se tento efekt netýká, protože určitě máte více sebekontroly než ti slaboši, kteří se účastnili citovaných studií. Pokud si to myslíte, tak máte vážný problém. Účastníci studií, kteří sami sebe hodnotili jako osoby s velkou mírou sebekontroly (a to především co se týče jídla), si nakonec nejčastěji objednali zcela nezdravé jídlo, pokud měli v jídelním lístku k dispozici zdravější alternativu. Z těchto titánů pevné vůle si 10 procent vybralo maximálně nezdravé jídlo, pokud v menu salát k dispozici nebyl, ale pokud se v nabídce vyskytoval, jejich podíl vzrostl na 50 procent. Byli si asi tak jistí, že si příště objednají zdravé jídlo, že jim vůbec nečinilo problém dát si dnes hranolky.

Tento případ dobře ilustruje zásadní chybu, kterou děláme, když uvažujeme o budoucích rozhodnutích. Mylně, ale vytrvale předpokládáme, že se budeme zítra rozhodovat jinak, než jak to děláme dnes. Dnes si ještě zapálím cigaretu, ale od zítřka s tím definitivně končím. Dnes nejdu cvičit, ale jsem si jistá, že půjdu zítra. Teď před svátky utratím spoustu peněz za dárky, ale příští tři měsíce do obchodu ani nevkročím.

Podobný optimismus nás ospravedlňuje, abychom dnes zhřešili – platí to o to více, když víme, že v blízké budoucnosti budeme mít příležitost rozhodnout se jinak. Výzkumníci z Yaleovy univerzity dali studentům například vybrat mezi netučným jogurtem a obrovským čokoládovým muffinem. Když jim řekli, že se stejná volba bude opakovat i za týden, 83 procent si vybralo muffin. Ve skupině, která si myslela, že tato nabídka je jednorázová, to bylo jen 57 procent. Studenti vykazovali stejné chování, když šlo o volbu mezi triviální a náročnější zábavou („mohu se chovat jako vzdělanec s dobrým vkusem až příští týden“) nebo mezi nižší, ale okamžitou finanční odměnou a vyšší sumou, která ale bude vyplacena později („teď ty peníze potřebuji hned, ale příští týden si na větší částku určitě počkám“).

Navíc si 67 procent studentů, kterým bylo řečeno, že za týden mohou dostat další šanci, myslelo, že příště si už určitě vyberou více povznášející možnost. Když ale za týden byli zpět v laboratoři a měli si vybrat podruhé, změnilo svoji původní volbu pouze 36 procent z nich. Každopádně pokud si mysleli, že budou moci své rozhodnutí později napravit, cítili mnohem menší vinu za to, že podlehli okamžitému pokušení.

POD MIKROSKOPEM:

OD ZÍTŘKA SE TO ZMĚNÍ?

Když musíte rozhodovat o věcech, jež souvisejí s vaším problémem nedostatku pevné vůle, všímejte si, jestli ve své mysli pracujete s příslibem správného chování v budoucnu. Říkáte si, že své dnešní chování napravíte zítra? Co to udělá s vaší okamžitou sebekontrolou? Chcete-li získat body navíc, sledujte celou záležitost dále, až do následujícího dne. Udělali jste skutečně to, co jste řekli, že uděláte, nebo se jen znovu opakuje známý cyklus „dnes budu hřešit, zítra se to změní“?

Proč se všechno dá odložit na zítřek

Optimismus ohledně budoucnosti neovlivňuje jen naše rozhodování, ale také představy, jak snadné bude udělat to, co říkáme, že uděláme. Psychologové ukázali, že chybně předpovídáme, kolik budeme mít v budoucnu volného času (vždy mnohem více, než ho máme dnes).14 Tento trik, který na nás zkouší naše mysl, objasnili dva odborníci na marketing, Robin Tanner z University of Wisconsin a Kurt Carlson z Duke University: zaujalo je, jak chybně odhadují zákazníci budoucí využití cvičících přístrojů, které si pořizují domů (na 90 procent těchto přístrojů jen sedá prach ve sklepě). Chtěli zjistit, co si lidé myslí, když odhadují budoucí využití všech těch rotopedů a běžeckých trenažérů. Má budoucnost v jejich očích stejnou podobu jako současnost, tedy je plná různých překrývajících se závazků, rozptylujících faktorů a každodenní únavy? Nebo si představují nějakou alternativní realitu?

Aby to zjistili, požádali velkou skupinu lidí o odpověď na otázku: „Kolikrát týdně budete průměrně příští měsíc cvičit?“ Pak položili jiné skupině lidí stejnou otázku, ale doplněnou o důležitá slova: „Kolikrát týdne byste v ideálním světě příští měsíc průměrně cvičili?“ Obě skupiny odpovídaly podobně, lidé často začínali svoji odpověď slovy „v ideálním světě bych...“, a to i v případě, že byli požádání o předpověď svého skutečného, ne ideálního chování. Díváme se do budoucnosti a nejsme schopni vidět současné výzvy. Díky tomu jsme přesvědčeni, že v budoucnu budeme mít více energie a času udělat to, co nechceme dělat teď. Máme pocit, že je oprávněné to nyní odložit, a jsme přesvědčeni o tom, že to svým chováním v budoucnosti více než vynahradíme.15

Je velmi těžké tuto psychologickou tendenci překonat. Výzkumníci se pokusili získat od účastníků realističtější předpovědi tím, že některým dali explicitní instrukce: „Prosím, nedělejte žádné nerealistické odhady, odhadněte své chování co nejpřesněji to je možné.“ Lidé s těmito instrukcemi projevili ohledně svého chování dokonce ještě více optimismu a uvedli ještě vyšší odhady. Vědci se rozhodli, že musí tyto odhady porovnat s realitou, pozvali tedy stejnou skupinu účastníků za dva týdny znovu a zeptali se jich, kolikrát ve skutečnosti cvičili. Nikoliv překvapivě bylo uvedené číslo nižší než původní odhady. Všichni vyslovili své předpovědi podle ideálního světa, ale ty dva týdny strávili ve světě reálném.

Studie pokračovala další otázkou: účastníci měli znovu předpovědět, kolikrát budou cvičit v následujících dvou týdnech. S nezdolným optimismem byly jejich odhady ještě vyšší než ty původní a mnohem vyšší než reálné hodnoty z uplynulých dvou týdnů. Vypadalo to, jako kdyby své původní odhady stále brali vážně a předepsali si do budoucna cvičení navíc, aby nějak vynahradili svůj „neobvykle slabý“ výkon. Místo aby uplynulé dva týdny považovali za reálný stav a své původní odhady za nerealistický ideál, vnímali minulé dva týdny jako anomálii.

Tento optimismus je pochopitelný: pokud bychom u každého cíle, který si stanovíme, předpokládali, že neuspějeme, vzdali bychom to dříve, než začneme. Ale pokud budeme pozitivní očekávání do budoucna používat jako ospravedlnění aktuální nečinnosti, možná se nám ani nepodaří si nějaký cíl vůbec stanovit.

CVIČENÍ PEVNÉ VŮLE:

ZÍTŘEK JE JAKO DNEŠEK

Behaviorální ekonom Howard Rachlin navrhl zajímavý trik, který pomáhá překonat situaci, kdy chceme všechny problémy řešit až zítra. Pokud potřebujete změnit nějaké chování, zaměřte se na snížení četnosti výskytu tohoto chování a ne na eliminaci chování samotného. Rachlin ukázal, že kuřáci, kteří byli požádáni, aby každý den vykouřili jen předem daný počet cigaret, začali kouřit postupně stále méně, a to i když byli explicitně vyzváni, že nemají kouřit méně, než je určeno. Tvrdil, že je tomu tak proto, že kuřáci jsou deprivováni obvyklou kognitivní berličkou předstírání, že od zítřka to bude lepší. Bez ní se každá dnešní cigareta stane cigaretou, kterou budou muset vykouřit i zítra, další den, a ten další rovněž. Cigareta tím získá nový rozměr a bude složitější popírat negativní zdravotní následky každého vdechnutí jejího kouře.16

Zkuste tento týden aplikovat Rachlinův postup na svůj vlastní problém s nedostatkem pevné vůle: snažte se každý den snížit četnost výskytu problematického chování. Chápejte každé rozhodnutí jako závazek vůči všem rozhodnutím v budoucnosti. Neptejte se: „Chci si tuto čokoládovou tyčinku dát teď?“ Místo toho si položte otázku: „Chci nést následky toho, že po celý příští rok sním každý den jednu čokoládovou tyčinku?“ Nebo pokud stále odkládáte něco, o čem víte, že musíte udělat, ptejte se místo: „Neměl bych to raději udělat dnes než zítra?“ raději: „Chci skutečně nést následky toho, že budu tuto věc neustále odkládat?“

Vegetariánem až do večeře

Jeff, třicetiletý analytik počítačových sítí, byl rozpolcený milovník masa. Hodně četl o tom, že jíst méně masa je přínosem pro zdraví člověka, stejně jako znal všechny ty hrůzné okolnosti týkající se velkochovů domácích zvířat a průmyslové produkce masa. Pak ovšem následovala ta čistá rozkoš z konzumace kusu hovězího, pizzy s klobáskami a feferonkami, pořádného burgeru z fastfoodu a slaniny k snídani. Jeff si uvědomoval, že kdyby se stal vegetariánem, vyřešil by tím některé etické problémy, které ho tížily, ale jakmile byl na dosah ruky kousek pizzy se salámem, jeho odhodlání stát se lepším člověkem se rozplynulo v té tak lákavé vůni rozpuštěného sýra.

Jeffovy první pokusy jíst méně masa vedly k velmi kreativní formě morálního ospravedlňování. Začal pomocí vegetariánského jídla vždy kompenzovat „špatné“ jídlo s masem: aby se zbavil pocitu viny, že si dal k večeři hovězí burrito, objednal si k němu ještě porci zeleninového chilli. Také začal hodnotit den podle toho, co si zrovna dal k snídani (a rozdělovat je na „správné“ a „špatné“): pokud měl ráno sendvič se slaninou a vejcem, byl to „špatný den“, což znamenalo, že si mohl dát k obědu a k večeři co chtěl. Říkal si, že je to jedno, protože zítra na něho čeká „správný den“, od rána až do večera.17

Nakonec se rozhodl místo toho, aby si některé dny povolil chovat se „správně“ a jiné zase „špatně“ (což podle očekávání vedlo k tomu, že špatných dnů bylo více než těch správných), že se pokusí snížit četnost problematického chování. Použil k tomu strategii „vegetariánem až do večeře“. Bude jíst jako vegetarián každý den do šesti do večera, po šesté si bude moci dát k jídlu, co bude chtít. Podle tohoto pravidla si nikdy nemohl dát k obědu hamburger a ospravedlnit to tím, že se večer nedotkne ničeho jiného kromě brokolice. Stejně tak nemohl použít ovesnou kaši k snídani jako omluvu toho, že se u oběda přejedl kuřecích křidélek.

Takový přístup je skvělý způsob, jak zastavit nekonečnou vnitřní debatu na téma, zda si za něco zasloužíme odměnu. Zatímco dosud Jeff řešil složitá dilemata, má-li si k obědu dát sendvič se šunkou a sýrem nebo hummus s arabským chlebem, nové pravidlo mu rozhodování usnadnilo. Oběd je prostě vegetariánský, konec diskusí. Podobné pravidlo navíc pomůže eliminovat iluzi, že zítra budete něco dělat úplně jinak než dnes. Jeff věděl, že pokud své pravidlo někdy poruší, bude ho muset – v souladu s instrukcemi svého experimentu – záměrně porušovat až do konce týdne. A přestože sendvič se šunkou a sýrem vypadal lákavě, Jeffovi se vůbec nechtělo na několik dnů porušit svůj dlouhodobý cíl. Když se na sendvič díval jako na důvod pro toto porušení a ne jako na zaslouženou výjimku, už nevypadal tak chutně.

Existuje nějaké pravidlo, které se pro vás hodí a pomohlo by vám ukončit vnitřní debatu, jež vás odvrací od dlouhodobých osobních cílů?

Když hřích vypadá jako ctnost

Existuje ještě jedna past ospravedlňování, které se musíme naučit vyhnout. Od těch, které jsme dosud poznali, se liší: nemá nic společného s naším vlastním počestným chováním. Souvisí s hlubokou touhou přesvědčit sami sebe, že to, co chceme, není špatné. Jak uvidíte, až příliš horlivě se snažíme dát našemu pokušení morální oprávnění, což ospravedlní skutečnost, že hřešíme – a můžete to tedy dělat bez pocitu viny.

Haló efekt

Představte si, že jste v obchodě s potravinami a kupujete si pár věcí na víkend. Přesunete se od regálu s různými ovesnými vločkami do sekce mraženého zboží, kde narazíte na mimořádně neobvyklou reklamní akci. Skutečný anděl (takový ten svatého druhu, ně nějaká blondýna ze snů teenagerů) drží tác se vzorky jídla na ochutnání. Zlato z jeho svatozáře osvětluje na tácu miniaturní párečky. Zdá se, že z celého andělova těla vycházejí tóny harfy. „Ochutnejte,“ nabídne vám anděl páreček. Podíváte se na lesknoucí se sousto a hlavou vám proběhnou myšlenky na nasycené tuky, dusičnany a cholesterol. Víte, že byste nic takového jíst neměli, ale že by vám anděl nabízel něco opravdu špatného? Možná tedy jen malý kousek...

Blahopřejeme! Právě jste poznali haló efekt (a podlehli mu). Tento způsob morálního ospravedlnění hledá libovolný důvod, aby mohl na pokušení říct „ano“. Pokud chceme svolení k tomu, abychom zhřešili, pak nám stačí jen špetka ctnosti jako ospravedlnění – a už neváháme ani vteřinu.

Chcete-li vidět tento efekt v akci, stačí se podívat na večeři. Studie ukazují, že lidé, kteří si k večeři objednají jídlo označené jako zdravé, si k němu dají i nezdravé nápoje, přílohy nebo sladkosti. I když je jejich cílem být zdraví, nakonec konzumují více kalorií než ti, kteří si dají klasický pokrm. Dietologové tomu říkají zdravotní haló efekt. Cítíme se tak dobře, že jsme si objednali něco zdravého, že v nás porušení zásad zdravé výživy vůbec nevyvolá pocit viny.* Také považujeme výběr správného jídla za něco, co neguje nesprávný výběr, a to někdy dokonce doslova. Vědci zjistili, že pokud zkombinujete cheeseburger se salátem, tak si strávníci myslí, že celkový počet kalorií v tomto jídle je nižší, než když si dáte jen samotný cheeseburger. Nedává to smysl, pokud ovšem nevěříte, že list salátu na talíři má magickou moc likvidovat kalorie.18 (I když podle toho, co vidím objednávat si lidi ve filmech a v restauracích, mám pocit, že mnozí z nás přisuzují stejný zázračný efekt „light“ variantám sladkých nápojů.)

* Vědci upozorňují i na to, že strávníci velmi rychle přijali pokrmy označené jako „zdravé“, přestože ve skutečnosti byl obsah kalorií v takto označeném pokrmu vyšší než v těch ostatních. Označení „zdravý“ ale nikdo nezpochybňuje.

Ve skutečnosti dochází k tomu, že salát zamlží strávníkovu schopnost situaci posoudit. Dává mu pocit, že jídlo, které si dal, je „správné“. Listy salátu společně s haló efektem vytvoří nad hamburgerem mlžný opar, a díky němu pak strávníci mnohem pravděpodobněji podcení zdravotní rizika, jež tato strava přináší. Haló efektem jsou nejvíce ohroženy osoby, které drží dietu (i když zrovna tito lidé by teoreticky měli nejlépe vědět, kolik kalorií obsahuje jejich jídlo): automaticky odhadují u jídla, ke kterému se podává salát, o sto kalorií méně.

Haló efekt se projevuje všude možně, kdykoliv se něco „hříšného“ pojí se „správným“ chováním. Například existují studie, z nichž vyplývá, že zákazníci, kteří kupují čokoládu, jejíž výnos z prodeje jde na dobročinné účely, odmění svoji dobročinnost tím, že jedí více čokolády.19 Altruistický dar vrhá svůj odlesk i na obyčejné čokoládové tyčinky a laskaví dárci si je pak bez pocitu viny kupují ve velkém. Lidé závislí na nákupech jsou zase tak nadšení tím, že narazili na výhodnou slevu (a ušetřili peníze), že si koupí více věcí, než měli v úmyslu. Osoby, které nakupují pro někoho dárky, si mohou připadat tak štědří, že koupí dárek i pro sebe. (Možná je právě toto důvodem, proč se před Vánoci prodá nejvíce dámských bot a oblečení.)

Kouzelná slůvka

Problém spočívá v tom, že pokud uvažujeme o jídle nebo o zboží v kategorii „dobré“ a „špatné“, vlastně zdravý rozum nahrazujeme pocity. Díky tomu mohou provozovatelé restaurací a majitelé obchodů okořenit 99 procent něčeho špatného 1 procentem dobra, a my budeme sami se sebou spokojení a klidně začneme sabotovat své dlouhodobé cíle. Protože ohledně těchto cílů už stejně prožíváme konflikt (Zdraví? Chci potěšení!), velmi rádi se do podobné šarády zapojíme.

Perfektním příkladem takového morálního ospravedlňování bylo v USA v roce 1992 šílenství okolo sušenek SnackWell. Jakmile lidé, kteří chtěli zhubnout, uviděli na obalu tohoto výrobku slova „bez tuku“, bohatě to stačilo k tomu, aby jim konzumace této čokoládové sladkosti nepřipadala jako prohřešek proti dietě. Osoby, které si pečlivě hlídaly váhu, začaly bez rozmyslu hltat celé krabice těchto sušenek plných cukru, zaslepení haló efektem slov „bez tuku“ (přiznávám, sama jsem mezi ně patřila). Lékaři označili toto nepochopení (včetně nevyhnutelného nezamýšleného nárůstu hmotnosti) jako „syndrom SnackWell“. Dnes už možná slova „bez tuku“ na zkušenější vyznavače diet tolik nepůsobí, ale neznamená to, že jsme nutně zmoudřeli. Poslední výzkumy naznačují, že jsme jen vyměnili stará kouzelná slůvka za nová. Sušenky Oreo označované jako „bio“ podsouvají informaci, že mají méně kalorií než ty obyčejné a že jsou vhodnější pro každodenní konzumaci.20 Můžeme tomu klidně říkat „zelená mlha“: jíst něco „bio“ není jen zdravější, ale také tím pomůžeme zachránit naši planetu. „Ekologické“ sušenky nám zatemnily zrak a nevidíme, že se stále jedná o nevhodnou výživu. Čím více tázané osobě záleželo na ochraně životního prostředí, tím více byla ochotná považovat „bio“ sušenky za zdravější a konzumovat je denně – stejně jako lidé, kteří drželi redukční dietu, byli nejvíce vystaveni haló efektu hamburgeru se salátem. Čím více nám na určité věci záleží, tím více jsme ochotní ignorovat skutečnost, že podlehnout nějakému pokušení (byť pod rouškou ctnosti) může ohrozit naše dlouhodobé cíle.

POD MIKROSKOPEM:

PODLEHNETE HALÓ EFEKTU?

Podlehnete nějakému pokušení snáze v případě, že se soustředíte na nějaký pozitivní aspekt tohoto chování? Existují nějaká kouzelná slůvka, která chápete jako povolení zhřešit? Například: „Kupte si jeden kus, druhý dostanete zdarma“, „Zcela přírodní“, „Light“, „Fair Trade“, „Bio“ nebo „Pro dobročinné účely“? Zkuste tento týden sledovat, v jaké situaci podlehnete haló efektu a uděláte něco, co je v rozporu s vašimi dlouhodobými cíli.

Kdo podlehne slevám, utratí více

Lékarnice Margaret, která nedávno odešla do důchodu, byla naprosto závislá na výhodných nákupech. Čím vyšší byla sleva, tím vyšší rozkoš se u ní dostavovala. Když jezdila s vozíkem po supermarketu a dávala do něj ve velkém zlevněné zboží z regálů, měla dobrý pocit, že udělala skutečně výhodný nákup. Toaletní papír, ovesné vločky, balicí papír – nezáleželo na tom, co kupuje, hlavně, že to bylo ve slevě. Celá prodejna, od křiklavě barevných cenovek až po velké reklamní poutače, na ni křičela: „Ušetřila jsi tolik peněz, jsi nákupní génius!“ A když se pak Margaret podívala chladně a analyticky na účty z pravidelného týdenního výletu do nákupního centra, bylo naprosto jasné, že utratila mnohem více, než kolik by jí stály nákupy v obchodě za rohem. Zvykla si vždy sledovat na účtu řádek „zlevněno o“, že úplně ignorovala, kolik ve skutečnosti utratila celkově. Pochopila, že jakmile vkročí do nákupního centra, okamžitě podlehne haló efektu tohoto prostředí. Díky tomu, že ušetří, získala ospravedlnění, aby bez rozmyslu utrácela. Aby se z této pasti vymanila, rozhodla se znovu definovat, co pro ni znamená ušetřit. Samotná výhodná nabídka už do budoucna stačit nebude: Margaret musí dodržet stanovený celkový limit pro nákup a zároveň musí koupit něco výhodně. Stále měla z výhodné koupě dobrý pocit, ale už se jí nikdy nestalo, že by ji záře slev oslepila natolik, aby se z pravidelného nákupu stala finanční katastrofa.

Pokud se do cesty řešení vašeho problému nedostatku pevné vůle postaví haló efekt, snažte se najít co nejkonkrétnější metriku (tedy kalorie, cenu, strávený nebo promarněný čas) toho, zda je určité rozhodnutí v souladu s vašimi cíli.

Rizika ekologického chování

Kolikrát už vás někdo požádal, abyste zachránili naši planetu tím, že uděláte nějakou drobnost, od výměny žárovek za úsporné až po používání recyklovatelných nákupních tašek? Možná vás také vyzvali, abyste si koupili něco, čemu se říká „uhlíkový offset“ – v zásadě jde o finanční variantu pokání za to, že spotřebováváte energii a konzumujete různé zboží. Například cestující, kteří cítí vinu za negativní vliv letu první třídou na životní prostředí, mohou zaplatit touto formou letecké společnosti o trochu více, aby mohl být někde v Jižní Americe zasazen nový strom.

Všechny akce tohoto druhu svým způsobem životnímu prostředí prospívají. Ale co se stane, když se současně kvůli nim změní způsob, jak přemýšlíme sami o sobě? Přesvědčí nás o tom, že je potřeba dbát na blaho naší planety, a budou nás motivovat k ekologickému chování všude, kde je to možné? Nebo tyto ušlechtilé záměry přispějí k poškozování životního prostředí tím, že nám budou neustále připomínat, že naše ekologické svědomí je čisté?

Poprvé jsem si s tímto tématem začala dělat starosti, když jsem se seznámila se studií, která popisovala efekt morálního ospravedlňování v případě ekologického chování. Prohlížela jsem si webovou stránku společnosti, jež prodává ekologické produkty, jako bio jogurty a dobíjecí baterie, po jejichž zakoupení mohou mít ze sebe lidé dobrý pocit. Ale ekologické chování nemusí vždy vést k odpovídajícím činům. Studie zjistila, že lidé, kteří se rozhodnout zakoupit ekologické produkty, mají tendenci podvádět v testu, kde jim za každou správnou odpověď byla přislíbena finanční odměna. Také si častěji vzali z obálky, odkud si sami měli vybrat odměnu, více peněz, než jim náleželo. Zdá se, že ušlechtilé kupování ekologických produktů nějakým způsobem ospravedlnilo zjevné hříchy jako lež a krádež.21

I když pochybujete o tom, že se z vás stane lhář, pokud si pořídíte Toyotu Prius,* závěry uvedené studie jsou znepokojivé. Matthew J. Kotchen, ekonom z Yaleovy univerzity, vyjádřil obavy, zda podobné „malé“ ekologické chování neslouží hlavně k tomu, aby snížilo pocit viny spotřebitelů i producentů a posloužilo jako ospravedlnění celkového škodlivého chování. Můžeme mít obavy o životní prostředí, ale změnit zásadním způsobem styl života není snadné. Může být opravdu zdrcující přemýšlet o rozsáhlých změnách klimatu a nedostatku energie a o tom, co je třeba udělat, aby se předešlo katastrofě. Proto se chytíme čehokoliv, co nám umožní mít pocit, že jsme splnili svůj úkol a podílíme se na záchraně planety, a pak přestaneme tyto problémy okamžitě řešit. Jakmile jsme se takto zbavili pocitu viny a strachu, můžeme v klidu pokračovat v obvyklém plýtvání. Recyklovatelná nákupní taška může tedy posloužit jako ospravedlnění toho, že nakupujeme více, zasazený strom představuje povolení cestovat častěji letadlem, úsporné žárovky pak ospravedlní to, že se přestěhujeme do většího a energeticky náročnějšího domu.22

* Dejte si však pozor, může se z vás stát horší řidič. Z analýzy pojišťovacích společností z roku 2010 vyplynulo, že řidiči hybridních vozidel se podílejí na více dopravních nehodách, dostávají o 65 procent více pokut a najezdí o 25 procent více kilometrů než ostatní řidiči. Je to důsledek ekologického haló efektu, který vede k bezohlednému chování na silnicích? Těžko říct, ale kdykoliv se poplácáte po zádech, že jste si pořídili ekologický automobil, myslete i na to, že nemáte překračovat povolenou rychlost.

Dobrá zpráva ale je, že ne všechny projevy ekologického chování vyvolají zvýšenou konzumaci zboží a nevázané orgie spotřeby energie. Ekonomové z University of Melbourne zjistili, že efekt ospravedlňování je mnohem pravděpodobnější, když lidé musí jako pokání za špatné chování zaplatit: například dají dva a půl dolaru na vysazení nového stromu, aby odčinili hřích přehnané spotřeby energie ve své domácnosti. Zákazníkovo špatné svědomí ohledně životního prostředí je uklidněno a šance na to, že si to vyloží jako ospravedlnění vyšší spotřeby energie, roste. Podobný efekt se projevil i u jiných dobře míněných „pokut“. Například v zařízeních na hlídání dětí, která pokutují rodiče za pozdní vyzvednutí dítěte, zjistili, že toto opatření ve skutečnosti vedlo k nárůstu pozdních příchodů. Rodiče si mohli koupit právo vyzvednout dítě později, čímž se zbavili pocitu viny. A protože většina z nás ráda zaplatí, pokud to znamená, že můžeme zvolit snazší alternativu, podobná opatření slouží jen jako ospravedlnění, že někomu dáme další peníze.

Nicméně pokud dostanou lidé šanci zaplatit za něco, co nahradí škodlivé chování něčím, co je pro životní prostředí lepší – například akceptují o 10 procent vyšší účty za elektřinu, protože využívají obnovitelné zdroje, efekt ospravedlňování se nedostaví.23 Proč tomu tak je? Ekonomové soudí, že tato forma ekologického chování nesnižuje tolik pocit viny, ale spíše posiluje u spotřebitele pocit odpovědnosti za stav životního prostředí. Pokud platíme více peněz za větrnou nebo solární energii, říkáme si, patříme mezi dobré lidi, kteří něco pro naši planetu skutečně dělají. Tuto identitu pak přijmeme za svoji a hledáme další způsoby, jak žít podle našich hodnot a dosáhnout svých cílů. Pokud chceme motivovat k ekologickému chování i ostatní, bude chytřejší zaměřit se spíše na posílení identity dotyčného jako někoho, komu leží na srdci stav životního prostředí, než nabízet lidem příležitost koupit si právo rozpustit ledovce na severním pólu.

Uvedené platí pro všechny druhy pozitivní změny, včetně toho, jakým způsobem motivujeme sami sebe. Potřebujeme se cítit jako někdo, kdo chce dělat správné věci. Morální ospravedlňování ve skutečnosti vede ke krizi identity. Za dobré chování se odměňujeme jen v případě, pokud věříme, že ve skutečnosti jsme ta verze našeho já, která usiluje o něco špatného. Z tohoto úhlu pohledu představuje každý akt sebekontroly vlastně trest, odměnou je jen naše vlastní uspokojení. Proč bychom ale měli sami sebe vnímat právě tímto způsobem? Abychom se mohli pastem morálního ospravedlňování vyhnout, musíme vědět, že jsme tou verzí našeho já, která pro nás chce to nejlepší – a tou verzí našeho já, která chce žít v souladu s našimi základními hodnotami. Pokud se nám toto podaří, už nikdy nebudeme vnímat slabou, línou a svodům podléhající verzi našeho já jako tu „skutečnou“. Už nikdy se nebudeme chovat jako někdo, koho je třeba uplatit, přelstít nebo přinutit k tomu, aby se snažil dosáhnout svých cílů, a pak ho odměnit za to, že vůbec vyvinul nějaké úsilí.

POD MIKROSKOPEM:

KDO VLASTNĚ JSTE?

Když přemýšlíte o svém problému s nedostatkem pevné vůle, která část vašeho já vám připadá jako ta „skutečná“? Ta část, která chce dosáhnout cíle, nebo ta, kterou je třeba neustále kontrolovat? Identifikujete se více s vašimi touhami a náhlými podněty, nebo s dlouhodobými cíli a hodnotami? Připadáte si v souvislosti s problémem nedostatku pevné vůle jako člověk, který může uspět, nebo máte pocit, že se musíte zásadním způsobem změnit, zlepšit nebo potlačit to, jací opravdu jste?

Slovo na závěr

Při našem úsilí o lepší sebekontrolu je chybou chápat každý problém nedostatku pevné vůle jako morální selhání. Jsme více než ochotní připisovat si morální kredit za „správné“ chování v minulosti (nebo za takové, které jen máme v úmyslu) a rádi je použijeme jako ospravedlnění toho, že podlehneme pokušení. Uvažovat v kategoriích „správné“ a „špatné“ místo připomínání si toho, co skutečně chceme, v nás spustí soutěživé instinkty a ospravedlňování podvratného chování. Aby se to změnilo, musíme se identifikovat s cílem, nikoliv s odleskem toho, co dostaneme, budeme-li se chovat „správně“.

SHRNUTÍ KAPITOLY

Hlavní myšlenka: Pokud se z problému nedostatku pevné vůle stane měřítko morální hodnoty, znamená naše „správné“ chování současně svolení, že se můžeme chovat i „špatně“. Chcete-li mít lepší sebekontrolu, zapomeňte na ctnosti a soustřeďte se na své cíle a hodnoty.

Pod mikroskopem

• Ctnost a neřest. Říkáte si v případě, kdy jste projevili pevnou vůli, že jste se chovali „správně“, a dáte si svolení chovat se „špatně“?

• Od zítřka se to změní. Říkáte si, že své dnešní chování nahradíte zítra – a pokud ano, bude tomu skutečně tak?

• Podlehnete haló efektu? Ospravedlníte své podlehnutí pokušení poukazem na nějaký jeho ušlechtilý aspekt (například slevy, bez obsahu tuku, ochrana životního prostředí)?

• Kdo vlastně jste? Pokud se zamyslíte nad svým problémem nedostatku pevné vůle, která vaše část vám připadá jako „skutečné“ já – ta, která chce usilovat o splnění cíle, nebo ta, která potřebuje být kontrolována?

Cvičení pevné vůle

• Zrušte pomocí „proč“ ospravedlňování. Až se příště přistihnete, že používáte správné chování v minulosti k ospravedlnění toho, že podlehnete pokušení, zastavte se a zamyslete se ne nad tím, zda zasloužíte odměnu, ale proč jste se chovali správně.

• Zítřek je jako dnešek. Pokuste se postupně redukovat četnost chování, které souvisí s vaším problémem nedostatku pevné vůle.

PĚT
Velká lež mozku:
proč zaměňujeme chtění za štěstí

V roce 1953 se James Olds a Peter Milner, dva mladí vědci z McGillovy univerzity v Montrealu, pokusili vyřešit mimořádně zapeklitou hádanku: souvisela s jednou velmi zvláštní krysou. Implantovali hluboko do mozku laboratorní krysy elektrodu, jejímž prostřednictvím mohly do těla krysy vysílat šoky. Pokoušeli se tím aktivovat oblast mozku, kterou jiní vědci identifikovali jako centrum strachu. Podle starších studií laboratorní krysy nesnášely šoky natolik, že by se vyhnuli čemukoliv, co souviselo z okamžikem stimulace jejich mozku. Oldsova a Milnerova krysa se však chovala jinak: neustále se vracela do rohu klece, ve kterém dostávala elektrické šoky. Vypadalo to, jako by přímo doufala, že dostane další.1

Nedovedli si neobvyklé chování krysy nijak vysvětlit, a tak se rozhodli prozkoumat hypotézu, že tato krysa si další šoky skutečně přeje. Pokaždé, když se krysa pohnula trochu doprava a směrem pryč ze svého rohu, odměnili ji slabým elektrickým „škubnutím“. Krysa to rychle pochopila a během několika minut už byla v opačném roku klece. Olds a Milner zjistili, že se krysa vydá libovolným směrem, pokud za to bude odměněna elektrickým šokem. Záhy mohli krysou pohybovat jako s nějakou loutkou.

Znamenalo to, že se všichni ostatní vědci, kteří tvrdili, že stimulace určité oblasti středního mozku vyvolá v krysách pocit strachu, mýlí? Nebo Olds a Milner prostě jen náhodou narazili na masochistickou myš?

Ve skutečnosti se stalo něco jiného: díky troše nešikovnosti při implantování elektrody ji umístili do jiné, zatím neprozkoumané části mozku. Olds byl vzděláním sociální psycholog, nikoliv neurovědec a ještě se potřeboval v laboratorních technikách zdokonalit. Prostě implantoval kryse elektrodu na špatné místo mozku. Takto náhodou tedy objevili oblast mozku, jejíž stimulace podle všeho vyvolávala v krysách velmi intenzivní rozkoš. Jak by se jinak dalo vysvětlit, že krysa byla ochotná udělat cokoliv, jen aby dostala další šok? Olds a Milner označili nově objevenou oblast mozku jako centrum rozkoše.

Olds a Milner však ještě nedokázali význam svého objevu plně pochopit a docenit. Krysy totiž nezažívaly pocit blaženosti, byla to touha. Neurovědci od té doby o tom, co krysa zažívala, zjistili mnohem více – a je to fascinující pohled do našeho vlastního světa touhy, pokušení a závislostí. Pokud se do tohoto světa zadíváme pozorně, zjistíme, že jakmile se jedná o štěstí, nemůžeme se spolehnout, že se náš mozek postará o to, abychom přijali správné rozhodnutí. Podíváme se také na to, jak tyto poznatky využívá nová oblast neuromarketingu k tomu, aby náš mozek ovlivnila a vyvolala v něm touhu – a na to, jak se tomu můžeme bránit.

Příslib odměny

Jakmile Olds a Milner objevili v krysím mozku centrum „rozkoše“, rozhodli se prozkoumat, jak velkou euforii přinášela stimulace této oblasti mozku. Nejdříve nechali krysu dvacet čtyři hodin bez jídla, pak ji postavili doprostřed krátkého tunelu, na jehož obou koncích byla potrava. Za normálních okolností by se krysa rozběhla na jeden konec tunelu a zajímala by se jen o to, jak zahnat hlad. Ale pokud výzkumníci vyslali do mozku krysy elektrický šok ještě dříve, než se dostala k potravě, zastavila se tam, kde byla, a ani se nepohnula. Dávala přednost čekání na další možný příjemný šok před zaručenou možností se najíst.

Vědci také zkoumali, zda si krysa způsobí šok sama, bude-li k tomu mít příležitost.2 Připravili do klece páku, která po stisknutí spustí elektrickou stimulaci centra rozkoše v mozku krysy. Jakmile krysa zjistila, k čemu páka slouží, začala si dávat šoky každých pět sekund. Všechny krysy, které dostaly přístup k této formě sebestimulace, nejevily sebemenší známky, že toho mají dost, a pokračovaly ve stiskávání páky, dokud se nezhroutily z naprostého vyčerpání. Krysy byly dokonce ochotné podstoupit nepříjemné mučení, pokud na jeho konci čekala odměna v podobě elektrické stimulace mozku. Olds připravil stimulační páky na opačné konce mřížky, do které pustil elektrický proud, a nastavil páky tak, aby u každé z nich mohla po její aktivaci krysa dostat vždy jen jeden šok. Krysy pak začaly dobrovolně běhat po elektřinou nabité mřížce od jedné páky k druhé a nepřestaly, dokud nebyly jejich nožky tak spálené, že už nebyly schopné pokračovat.

Netrvalo nijak dlouho, než se objevil psychiatr, který považoval za skvělý nápad vyzkoušet něco podobného na lidech.* Robert Heath na Tulane University implantoval do hlavy svých pacientů elektrody a dal jim ovládací skříňku, s jejíž pomocí mohli sami stimulovat své nově objevené centrum rozkoše.3 Heathovi pacienti se pozoruhodným způsobem začali chovat stejně jako Oldsovy a Milnerovy krysy. Když jim bylo povoleno stimulovat se podle libosti, činili tak průměrně čtyřicetkrát za minutu. Když jim přinesli tác s jídlem, aby si udělali přestávku, pacienti – kteří měli zjevně hlad – vůbec nechtěli kvůli svačině přerušit stimulaci. Jeden pacient velmi důrazně protestoval, kdykoliv chtěl výzkumník pokus ukončit a vypnul elektrody. Jiný účastník studie ještě asi dvěstěkrát stiskl ovládací tlačítko poté, co byly elektrody odpojeny, dokud ho výzkumník nepřiměl k tomu, aby toho nechal.** Výsledky pokusu Heatha přesvědčily o tom, že tento způsob stimulace mozku by se mohl stát fungující léčebnou metodou pro celou řadu mentálních poruch (přece to vypadalo, že se jim to líbí), a usoudil, že by bylo dobré nechat pacientům elektrody v hlavě a dát jim malé přenosné stimulační přístroje, které by mohli nosit třeba u pasu a používat podle libosti.

* Heathův výzkum byl dost divný, ale nebyla to ta nejpodivnější věc, která se v šedesátých letech 20. století v laboratořích psychologů odehrávala. Na Harvardově univerzitě zkoumal Timothy Leary duchovní přínos konzumace LSD a halucinogenních hub. V Maimonidově lékařském centru v Bostonu rozvíjel Stanley Krippner výzkum mimosmyslového vnímání tím, že trénoval pokusné osoby k tomu, aby vysílaly telepatické zprávy osobám spícím ve vedlejší místnosti. A Ewan Cameron se v Allen Memorial Institute v Montrealu pokoušel ženám v domácnosti, které byly proti své vůli přinuceny účastnit se výzkumu kontroly mysli financovaného CIA, vymazat paměť.

** Jednou z nejzajímavějších částí Heathovy zprávy je to, jak interpretoval chování pacienta, který i po odpojení elektrod nadále mačkal ovládací tlačítko. Heath si myslel, že to svědčí o tom, že pacient byl neklidný a nedokázal se chovat adekvátně tomu, že se účastní pokusu. Heathovo poznání části mozku, kterou stimuloval, ještě nebylo na takové výši, aby rozpoznal, že přesně toto chování je první známkou kompulze a závislosti.

Nyní se ovšem musíme podívat na celkový kontext tohoto výzkumu. Dominantním vědeckým paradigmatem oné doby byl behaviorismus. Stoupenci tohoto přístupu byli přesvědčeni o tom, že jediná věc, která má být měřena a zkoumána (a to jak u lidí, tak u zvířat), je jejich chování. Zajímat se o jejich myšlenky nebo pocity? Ztráta času. Pokud něco nemohl pozorovat objektivní pozorovatel, nebyla to věda, tudíž to nebylo důležité. Toto může být důvod, proč původní Heathovy zprávy o pokusech neobsahují vůbec žádné podrobné informace od pacientů o tom, jak se při stimulaci cítili.4 Heath, podobně jako Olds a Milner, předpokládal, že jelikož jejich subjekty se bez přestání stimulují a kvůli možnosti dát si další šok dokonce ignorují jídlo, je jasné, že jsou za to „odměněni“ euforickou rozkoší. A je pravda, že pacienti tvrdili, že šoky byly příjemné. Ale téměř konstantní frekvence šoků, společně se strachem, že budou elektrody odpojeny, naznačují něco jiného než skutečné uspokojení. Těch několik málo detailů, které víme o pocitech a myšlenkách pacientů, odhalují odvrácenou stranu zdánlivě báječného zážitku. Pacient, který trpěl narkolepsií a dostal přenosný ovladač, jenž mu měl pomoci udržet se vzhůru, popsal pocit z této stimulace jako mimořádně frustrující. Navzdory tomu, že „mačkal tlačítko velmi často, až hekticky“, nikdy se mu nepodařilo zažít takový pocit uspokojení, jaký předpokládal, že se za okamžik rozhodně dostaví. Stimulace v něm vyvolala strach, nikoliv pocit štěstí. Jeho chování vypadalo mnohem více jako kompulze než jako chování někoho, kdo zažívá rozkoš.

Co když si Oldsovy a Milnerovy krysy nedávaly elektrické šoky až do úplného vyčerpání kvůli tomu, že jim to působilo rozkoš a nechtěly přestat? Co když je oblast mozku, kterou stimulovaly, neodměnila prožitkem skutečné rozkoše, ale pouze jim poskytla příslib, že rozkoš zažijí? Je možné, že se krysy chovaly tímto způsobem, protože jim jejich mozek říkal, že pokud stisknou páku ještě jednou, stane se něco neuvěřitelně nádherného?

Olds a Milner neobjevili mozkové centrum rozkoše – objevili něco, čemu neurovědci dnes říkají mozkový systém odměny. Stimulovali totiž jednu z nejprimitivnějších motivačních oblastí mozku, která se vyvinula, aby nás přiměla k akci a konzumaci. Právě proto se Oldsova a Milnerova první krysa neustále zdržovala v rohu klece, kde dostala první šok, a právě proto byly krysy ochotné odříct si jídlo a pálit si nožky elektrickým proudem jen proto, aby dostaly další výboj do mozku. Pokaždé, když byla tato oblast stimulována, jim totiž jejich mozek řekl: „Udělej to znovu! Bude to příjemné!“ Každá stimulace povzbuzovala krysu k tomu, aby vyhledávala další stimulaci, ale stimulace sama o sobě nikdy nepřinesla uspokojení.

Jak uvidíte, tento mozkový systém odměny je možné aktivovat i jiným způsobem než elektrodami. Celý svět je plný podnětů: od jídelního lístku v restauraci přes katalogy, losy z loterií až k televizním reklamám, a všechno to z nás může udělat lidskou verzi Oldsovy a Milnerovy krysy, která se žene za příslibem štěstí. Pokud k tomu dojde, náš mozek se stane posedlý tím, že něco „chceme“, a bude mnohem obtížnější říkat „nebudu“.

Systém příslibu odměny ve středním mozku

Neurobiologie „chtění“

Jakým způsobem nás systém odměny přiměje k nějakému jednání? Jakmile mozek rozpozná příležitost získat odměnu, uvolní neurotransmiter dopamin.6 Dopamin řekne zbytku mozku, na co má dávat pozor a na co se má zaměřit. Dopaminové opojení nevytváří pocit štěstí, jedná se spíše o pocit podobný vzrušení. Připadáme si ve střehu, vnímaví a zaujatí. Rozpoznali jsme příležitost cítit se dobře a jsme pro ten pocit ochotní něco udělat.

V posledních letech používali neurovědci pro popis následků uvolňování dopaminu různá slova, například usilování, chtění, bažení a toužení. Jedno je však jisté: nejedná se o prožitek blaženosti, uspokojení, rozkoše nebo skutečné odměny. Výzkumy ukazují, že můžete v mozku laboratorních krys zničit celý systém pro produkování dopaminu, stejně se ale bude přihlouple usmívat, když jí dáte kostku cukru. Jednu věc ale dělat nebude: nevyvine pro získání této odměny žádné úsilí. Krysa má ráda cukr, jen ho prostě nechce, když ho nemá.6

Brian Knutson, neurověděc ze Stanfordovy univerzity, publikoval v roce 2001 studii, která vysvětluje roli dopaminu v předvídání odměny, nikoliv v jejím prožívání.7 Metodiku si vypůjčil ze slavné studie behaviorální psychologie, z klasických pokusů Ivana P. Pavlova s podmíněnými reflexy u psů. Pavlov v roce 1927 pozoroval, že pokud před krmením psů zazvoní na zvonek, začnou se jim tvořit sliny, jakmile uslyší zvonek, a to i v případě, že nikde žádné jídlo není. Psi se naučili spojit si zvuk zvonku s příslibem večeře. Knutson měl tušení, že mozek reaguje podobným způsobem, když očekává nějakou odměnu – a nejpodstatnější je, že tato reakce mozku není totožná s tím, jak reaguje, když odměnu dostane.

Knutson připojil účastníky svého experimentu na skener mozku a vytvořil u nich podmíněný reflex, kdy při pohledu na určitý symbol na obrazovce začali účastníci očekávat možnost výhry finančních prostředků. Aby vyhráli nějaké peníze, museli stisknout tlačítko. Jakmile se na obrazovce objevil příslušný symbol, na skeneru se aktivoval mozkový systém odměny odpovědný za uvolňování dopaminu a účastníci pokusu stiskli tlačítko, aby dostali odměnu. Pokud nějaké peníze skutečně vyhráli, tak se tato oblast mozku zklidnila. Radost z výhry se projevila v jiné části mozku. Knutson prokázal, že dopamin se stará o akci, nikoliv o štěstí. Příslib odměny zajistil, že účastníci nepřijdou o odměnu kvůli tomu, že by na tento příslib nereagovali. Když se jejich mozkový systém odměny aktivoval, cítili očekávání, ne rozkoš.

Cokoliv, o čem předpokládáme, že v nás vyvolá rozkoš, aktivuje mozkový systém odměny – pohled na lákavé jídlo, vůně čerstvě připravené kávy, nápis „50% slevy“ ve výloze obchodu, úsměv přitažlivé neznámé osoby, reklamní spot, který slibuje zbohatnutí. Příliv dopaminu se postará o to, aby vám tento nový objekt touhy připadal jako kritický pro vaše přežití. Jakmile se dopamin takto zmocní vaší pozornosti, mysl se zaměří na získání nebo opakování toho, co ji upoutalo. Jedná se o trik matky přírody, jehož cílem je zajistit, abychom nezemřeli hlady jen proto, že se nám nechce jít sbírat nějaké bobule, a abychom neriskovali vyhynutí lidského rodu kvůli tomu, že námluvy potenciálního partnera nám připadají jako otrava. Evoluce totiž na nějaký pocit štěstí zvysoka kašle, ale umí pracovat s příslibem štěstí, jehož pomocí nás přiměje, abychom se snažili zůstat naživu. Takže strategie mozku, která nás má přimět lovit, sbírat, pracovat a hledat si partnera, se jmenuje příslib štěstí.

Stejně jako v případě mnoha dalších primitivních instinktů, nacházíme se dnes v úplně jiném prostředí, než v jakém jsme se pohybovali v časech evoluce lidského mozku. Podívejme se třeba na příliv dopaminu, který zažíváme, když vidíme nebo cítíme nebo ochutnáváme jídlo s vysokým obsahem tuku či cukru. Tato dávka dopaminu se postará o to, že se prostě nacpeme k prasknutí. Je to perfektní instinkt, pokud žijete v prostředí, kde je potravy poskrovnu. Ale pokud se nacházíte ve světě, kde je potravy nejen dostatek, ale je navíc speciálně navržena tak, aby ve vás spustila přímo dopaminovou záplavu, pak to znamená, že naslouchat každému dopaminem způsobenému podnětu je cesta k obezitě, ne dlouhověkosti.

Nebo si představte, jak na náš systém odměny působí obrazy se sexuální tematikou. Po valnou většinu lidských dějin jste měli minimum příležitostí vidět nahou osobu ve svůdné pozici – s výjimkou situací, kdy byla šance na páření zcela reálná. Je jasné, že trocha motivace v této situaci něco udělat znamenala velkou šanci, že v genofondu lidstva zanecháte svoji DNA. Nyní se ale přeneseme o několik set tisíc let dopředu a ocitneme se ve světě, kde je pornografie na internetu dostupná podle libosti, o neustálé přítomnosti sexuálně laděných vyobrazení v reklamě a zábavním průmyslu ani nemluvě. Starý instinkt, velící využít každou z těchto sexuálních „příležitostí“, vede k tomu, že mnoho lidí skončí se závislostí na internetové pornografii a jako oběti reklamních kampaní, které prodávají prostřednictvím sexu cokoliv, od deodorantů po značkové džíny.

Dopamin na požádání

Pokud spojíme okamžité uspokojení, které přinášejí moderní technologie, s tímto primitivním motivačním systémem, skončíme u zařízení na produkci dopaminu, kterých je skoro nemožné se zříct. Někteří z nás jsou dost staří na to, aby si vzpomněli, jaké mrazení vyvolávalo stisknutí tlačítka na hlasovém záznamníku u telefonu, abychom zjistili, jestli nemáme nějaké vzkazy. Pak přišlo očekávání, jestli po připojení k internetu přes vytáčené připojení nám počítač oznámí, že máme nový e-mail. Dnes máme Facebook, Twitter, e-maily a textové zprávy – jsou to vlastně moderní alternativy onoho původního stimulačního přístroje Roberta Heathe.

Protože víme, že je zde šance, že nám přišla nová zpráva nebo že hned to další video na YouTube nás doopravdy rozesměje, tak neustále obnovujeme webovou stránku, klikáme na nějaký odkaz a jako posedlí kontrolujeme komunikační přístroje. Je to jako kdyby mobilní telefony, iPhony nebo tablety byly přímo propojeny s naším mozkem a poskytovaly nám konstantní dávky dopaminu. Existuje jen málo věcí, o nichž bychom mohli snít, vykouřit si je nebo vstříknout do žíly, které by dokázaly vyvolat v našem mozku tak silnou závislost jako technologie. Přístroje nás tím drží v šachu a vždy chtějí ještě více. Nejobvyklejší činnost na internetu je současně perfektní metaforou naší doby pro příslib odměny: Hledáme. A pak zase hledáme. A nakonec hledáme jako šílení a mačkáme tlačítko myší úplně stejně jako... jako ta krysa, jež v kleci hledá další šok a žene se za prchavou budoucí odměnou, která bude konečně uspokojivá.

Mobilní telefony, internet a další sociální média možná využívají náš mozkový systém odměny náhodou, ale tvůrci počítačových her s tímto systémem manipulují záměrně, aby si udrželi pozornost hráčů. Příslib, že se kdykoliv může objevit další úroveň a velká výhra, je důvod, proč jsou tyto hry tak lákavé. Jsou také důvodem, proč je tak těžké s hraním skončit. Jedna studie uvádí, že při hraní počítačových her se uvolňuje takové množství dopaminu, jež je srovnatelné s užíváním amfetaminů.8 Je to právě dopaminové opojení, které vyvolává v obou případech silnou závislost. Nepředvídatelnost toho, zda získáme nějaké body nebo pokročíme ve hře dále, udržuje naše dopaminové neurony v trvalé činnosti a připadáme si jako přikovaní k počítači. Záleží zde na úhlu pohledu: můžeme to chápat buď jako neuvěřitelně skvělou zábavu, nebo jako neetické zneužívání hráčů. Sice ne každý, kdo si vezme do ruky Xbox, se stane závislým na hraní her, ale pokud je k tomu někdo náchylný, může být tato závislost stejně destruktivní jako užívání libovolných drog. V roce 2005 pětadvacetiletý korejský opravář kotlů Lee Seung Seop zemřel na selhání srdce v důsledku čtyřiceti hodin nepřetržitého hraní hry StarCraft.9 Odmítal jíst a spát, chtěl jen pokračovat ve hře. Je obtížné si u této události nevzpomenout na Oldsovy a Milnerovy krysy, které mačkaly páku, dokud vyčerpáním nepadly.

POD MIKROSKOPEM:

CO UVEDE DOPAMINOVÉ NEURONY DO CHODU?

Víte, co přesně spustí příliv dopaminu do vašeho mozku? Je to jídlo? Alkohol? Nakupování? Facebook? Něco jiného? Zkuste tento týden věnovat pozornost tomu, co upoutá vaši pozornost. Co vyvolá příslib odměny, který vás přiměje hledat uspokojení? Po čem začnete slintat jako Pavlovovi psi, nebo se chovat jako posedlé Oldsovy a Milnerovy krysy?

Závislost na předpis

Možná nejzajímavější důkaz role dopaminu na vzniku závislosti poskytli pacienti, kteří se léčili z Parkinsonovy nemoci, což je poměrně běžné neurodegenerativní onemocnění, způsobené ztrátou mozkových buněk produkujících právě dopamin. Hlavní příznaky této nemoci odrážejí roli dopaminu při motivování člověka k nějaké akci: pomalé nebo narušené pohyby, deprese, někdy úplná katatonie. Klasickou léčbu Parkinsonovy nemoci představuje kombinace dvou léků: levodopu, který podporuje tvorbu dopaminu v mozku, a dopaminergních agonistů, jež stimulují receptory dopaminu v mozku, aby se chovaly stejně jako v případě přítomnosti dopaminu. Jakmile začnou pacienti tyto léky užívat, je jejich mozek zaplaven mnohonásobně větším množstvím dopaminu, než u nich bylo v poslední době běžné. Odstraní to sice příznaky nemoci, ale současně také vytvoří nové problémy, které neočekávali.

Lékařské časopisy jsou plné případových studií, které dokumentují nezamýšlené vedlejší účinky těchto léků.10 Popisují případ pětapadesátileté ženy, u níž se objevila neukojitelná touha po sušenkách, krekrech a těstovinách, takže byla každý den vzhůru dlouho do noci a hodovala. Dvaapadesátiletý muž se zase začal každý den věnovat hracím automatům, strávil v herně třeba třicet šest hodin najednou a utratil tam své celoživotní úspory.* Jiný devětačtyřicetiletý muž u sebe najednou objevil výrazné sklony k přejídání, zvýšené konzumaci alkoholu a něco, co jeho žena popsala jako „nepřiměřené sexuální nutkání“ – v důsledku tohoto nutkání musela jednou dokonce přivolat policii, aby ji manžel nechal na pokoji. Všechny tyto komplikace zmizely, jakmile pacienti přestali užívat léky na podporu tvorby dopaminu. Ale v mnoha případech posílali zmatení příbuzní a lékaři tyto osoby nejdříve na psychoterapii nebo na léčbu alkoholismu či hráčské závislosti. Neviděli, že tato nová závislost byla důsledkem nemoci v mozku, nikoliv hluboce zakořeněný emoční problém, který vyžadoval psychologickou a duchovní odbornou pomoc.

* U tohoto muže se rovněž vyvinula posedlost zahradním fukarem: používal ho třeba šest hodin v kuse, aby zbavil svoji zahradu i toho sebemenšího lístečku. Jeho rodina i lékaři to celkem pochopitelně považovali za mnohem méně závažný problém než hrací automaty.

Popsané případy jsou poměrně extrémní, ale příliš se neliší od toho, co se děje v lidském mozku, kdykoliv je zaujat příslibem odměny. Léky, které užívali pacienti s Parkinsonovou nemocí, jen mnohonásobně zvýšily přirozený efekt, jímž na mozkový systém odměny člověka působí jídlo, sex, alkohol, gamblerství, práce. Všichni se ženeme za potěšením, často za to ale zaplatíme tím, že se začneme chovat neopatrně. Jakmile vyšle dopamin náš mozek na výpravu za odměnou, převládne v nás ta verze našeho já, která maximálně riskuje, jedná impulzivně a vzpírá se jakékoliv kontrole.

Důležité je, že i když se odměna jako taková nikdy nedostaví, stačí nám úplně její příslib (v kombinaci se strachem, že o odměnu můžeme přijít) a my začneme jednat. Pokud jste laboratorní krysa, budete mačkat páčku tak dlouho, dokud nepadnete vyčerpáním nebo nezemřete hlady. Pokud jste člověk, následkem bude v nejlepším případě jen prázdná peněženka a plné břicho. V horším případě se pak ocitnete na spirále vedoucí k posedlosti a závislosti.

Mozek na dopaminu: nástup neuromarketingu

Když dojde v důsledku příslibu odměny k uvolnění dopaminu, stanete se náchylnějšími i k jiným druhům pokušení. Například erotické fotografie způsobí, že muži jsou ochotnější podstoupit finanční riziko,11 fantazírování o výhře v loterii zase může vést lidi k přejídání.12 Jsou to dva způsoby snění o nedosažitelných odměnách, které vás mohou dostat do potíží. Vysoká hladina dopaminu zesílí přitažlivost okamžitého uspokojení a postará se o to, že se budete méně zajímat o dlouhodobé následky.

Víte, kdo tohle všechno objevil? Lidé, kteří chtějí vaše peníze. Mnoho věcí ve světě obchodu a průmyslu je záměrně navrženo tak, aby nás přiměly vždy chtít více: od velkých potravinářských firem, které sestavují recepty tak, aby v nich byl přesně takový poměr cukru, soli a tuku, aby se z toho vaše dopaminové neurony zbláznily, až po reklamy na loterii, které vás podněcují k tomu, abyste si představovali, co by se dalo dělat s milionem dolarů, kdybyste vyhráli jackpot.

Ani v prodejnách potravin nejsou padlí na hlavu.13 Chtějí, abyste nakupovali pod co nejvyšším vlivem dopaminu, takže to nejlákavější zboží je vždy umístěno vepředu a uprostřed. Kdykoliv vejdu do obchodu vedle v ulici, první, co zaznamenám, je ochutnávka v oddělení pečiva. Není to náhoda. Výzkumníci marketingu na Stanfordově univerzitě ukázali, že ochutnávky jídla a nápojů způsobí, že zákazníci dostanou hlad a žízeň a jejich mysl se nastaví na vyhledání odměny. Proč? Protože ochutnávky kombinují dva největší přísliby odměny: je to jídlo a je to zdarma (pokud vám navíc něco nabízí atraktivní muž nebo žena, je svatá trojce pokušení kompletní a vy máte problém). Jedna studie ukázala, že pokud si pokusné osoby daly při ochutnávce něco sladkého, častěji si pak koupily nějaké nezdravé jídlo, například steak nebo koláče, a k tomu ještě něco z výprodeje.14 Ochutnávka jídla a pití zesílí přitažlivost produktů, které typicky aktivují mozkový systém odměny. (Nic nefunguje na systém odměny u maminky na mateřské více než šance ušetřit nějaké peníze!) Neplatí to ovšem u užitkového zboží jako je ovesná kaše nebo prostředek na mytí nádobí, což dokazuje, že ani dávka dopaminu neudělá z toaletního papíru lákavé zboží pro zákazníky.* Ochutnejte ale kousek nového jablečného štrúdlu a možná zjistíte, že máte v košíku pár věci, které jste původně kupovat nechtěli. Dokonce i když odoláte pokušení ochutnat, váš mozek, povzbuzený dopaminem, bude stejně hledat něco, čím by uspokojil příslib odměny.

* Ochutnávka něčeho sladkého v účastnících studie také vyvolala zájem o odměnu, která neměla nic společného s nakupováním: například zatoužili po dovolené na Bora Bora, po romantickém filmu, návštěvě lázní – znamená to, že marketéři, kteří prodávají cokoliv, od nemovitostí po luxusní automobily, nikdy neprohloupí, když u svého stánku nabídnou pár sušenek a něco sladkého k pití.

Výzkumníci ze Stanfordovy univerzity, autoři uvedené studie, požádali jedenadvacet expertů na stravování a výživu, aby se pokusili odhadnout výsledky jejich experimentu. Překvapivě si 81 procent z nich myslelo, že efekt ochutnávek bude přesně opačný: zákazníci se najedí a napijí, jejich touha po odměně bude utlumena. Ukazuje to, jak většina z nás (včetně odborníků) není připravena na prostředí, které se snaží ovlivnit naše vnitřní touhy a naše chování. Většina lidí si například myslí, že jsou imunní vůči reklamám, a to navzdory rozsáhlým důkazům, že televizní reklamy na občerstvení často způsobí, že se jdete podívat, co máte v ledničce k jídlu (především to platí, pokud držíte dietu a snažíte se nejíst sladkosti).15

Mozkový systém odměny rovněž reaguje na novost a variabilitu. Dopaminové neurony budou postupně reagovat stále méně na známé odměny, a to i na ty, které máte opravdu rádi, ať už je to každodenní espresso nebo pokaždé stejné menu k obědu. Není náhoda, že podniky jako Starbucks a další neustále představují nové varianty svých standardních produktů, obchody s oblečením přicházejí s novými barvami a modifikovanými kolekcemi. Klasický šálek kávy? Znám, už jsem to měl, něco dalšího! Ale co to je tady na nápojovém lístku? Café latté z bílé čokolády? Rozechvění je zpět! Pletený svetr z katalogu oblíbeného obchodu? Nuda. Ale pozor, teď ho přece mají v barvě slaného karamelu nebo máslově žluté! Dopaminové dny jsou zase tady!

Pak tu máme triky s cenovkami, jež zaručeně osloví primitivní část vašeho mozku, která chce hromadit nedostatkové zdroje. Cokoliv, co ve vás vyvolá pocit, že děláte výhodný obchod, otevře stavidla přívalu dopaminu. Začíná to u „kupte jeden kus, druhý je zdarma“ a končí nápisy křičícími „sleva 60 procent“. Zvláště účinné jsou cenovky na zboží v diskontních obchodech, které uvádějí směšně vysoké „doporučené prodejní ceny“ a vedle nich je pak cena po slevě. Velmi přesně to vědí v Amazon.com (a také to nestydatě využívají): váš mozek si rychle spočítá, kolik ušetří, a (zcela nelogicky) považuje rozdíl za peníze, které získal. Stálo to tisícovku, a teď to prodávají za padesát? To je neuvěřitelné! Sice vůbec netuším, k čemu ta věc je, ale už jí mám v košíku! Přidejte k tomu ještě nedostatek času nebo naznačte, že zboží nebude dost (časově omezené slevy, které končí v poledne, slevy na jeden den, mnohoznačné „až do vyprodání zásob“), a budete lovit a sbírat úplně stejně, jako když vaši předci uviděli na savaně poslední zbytky potravy.

Obchodníci využívají pro aktivování touhy, která normálně neexistuje, rovněž čich. Lákavá vůně představuje jeden z nejrychlejších způsobů, jak vyvolat příslib odměny. Jakmile se její molekuly dostanou do kontaktu s vašimi čichovými receptory, začne mozek pátrat po zdroji vůně. Až příště půjdete kolem restaurace rychlého občerstvení a ucítíte libou vůni hranolků a hamburgerů, je skoro jisté, že se nejedná o jídlo, které připravují uvnitř, ale o pečlivě vybraný parfém „Snězcomůžeš“, který vypouštějí na ulici speciálními průduchy. Webová stránka společnosti Scent Air, lídra odvětví výroby aromatizérů,* se chlubí tím, jak její produkty lákají v jednom hotelu návštěvníky do cukrárny v přízemí. Strategicky umístěný systém pro distribuci vůní se může postarat o to, že nahoře na schodech ucítíte čokoládu a dole pod schody kornouty na zmrzlinu. Běžný zákazník bude přesvědčen o tom, že cítí vůni konkrétních pochutin. Místo toho ale vdechuje sofistikované chemikálie, navržené tak, aby maximalizovaly činnost jeho dopaminových neuronů a nasměrovaly ho (nebo hlavně jeho peněženku) do obchodu v přízemí.** Obchodní dům Bloomingdale například používá v každém oddělení jinou vůni: u oblečení pro miminka ucítíte dětský zásyp, který vyvolá hřejivé a něžné pocity, v oddělení plavek vás do nosu udeří odér kokosu a připomene vám koktejly na pláži, v oddělení spodního prádla to zase bude „uklidňující vůně šeříku“, pravděpodobně kvůli tomu, aby se svlečené ženy po pohledu do panoramatického trojitého zrcadla v potemnělé zkušební kabině pak zase mohly uklidnit. Možná tyto vůně ani vědomě nezaznamenáte, ale mohou skutečně ovlivnit váš mozek i vaše nákupní chování.

* Seznam výrobků společnosti Scent Air (viz scentair.com) obsahuje položky jako „Čerstvé prádlo“, „Narozeninový dort“ nebo „Jmelí“. Je celkem jasné, kteří obchodníci po nich sáhnou, aby jimi provoněli své prodejní prostory. Větším oříškem ale bude odhadnout, kdo má být cílovou skupinou pro vůně pojmenované „Skunk“, „Dech dinosaura“ a „Hořící guma“.

** Možná vám takový přístup připadá nestydatý, ale v porovnání s automatem na zmrzlinu, který dokáže detekovat pohyb a který vyvinula firma Unilever, to ještě nic není. Jakmile tento přístroj zachytí potenciálního zákazníka, zavolá ho a začne přemlouvat, aby si koupil zmrzlinu.

Věda stejně jako zisk, mohou být pochopitelně využity pro bohulibé účely, a je fér připustit, že odvětví tzv. scent marketingu a výroby aromatizérů toho pro svět udělaly více, než je pouhá podpora prodeje zmrzliny a bikin. Na oddělení magnetické rezonance v jedné nemocnici na Floridě se podařilo snížit na minimum počet objednaných pacientů, kteří na poslední chvíli návštěvu zruší, jen díky tomu, že v čekárně rozprašovali parfém s názvem „Kokosová pláž a oceán“. Malý příslib odměny může působit jako účinná léčba strachu a pomůže lidem zvládnout něco, čemu by se nejraději vyhnuli. Z podobné strategie mohou profitovat i jiná odvětví a služby: zubaři by mohli třeba sáhnout po parfému „Halloweenské překvapení“ a daňoví poradci zase po výrobku s názvem „Upjaté martini“.

Staňte se dopaminovým detektivem

Pokaždé, když studenty svého kurzu seznámím s principy a prodejními triky neuromarketingu, vyvolá to v nich zájem shromažďovat příklady a důkazy, že to tak skutečně funguje. Uvědomí si, kolik z jejich selhání pevné vůle bylo podpořeno spouštěči produkce dopaminu, které jsou každý den všude kolem nich. Následující týden přišli studenti s řadou příběhů, jak s nimi jejich oblíbený obchod manipuluje, od aromatických svíček, zapálených v obchodě s kuchyňským vybavením, až po stírací nákupní poukazy, které jim rozdávali v supermarketu. Pochopili, proč vystavují obchody s oblečením na zdech svých prodejen fotografie polonahých modelů a modelek, a proč se na aukcích vždy začíná slevou. Jakmile jednou otevřete oči, není možné nevidět všechny pasti, které byly nastraženy, aby dostaly vás, vaše dopaminové neurony i vaše peníze.

Skoro všichni studenti prohlásili, že je toto zjištění posílilo. Odhalování prodejních triků jim připadalo zábavné. Navíc začaly dávat smysl i některé záhady spojené s nakupováním: proč vám třeba něco připadá v obchodě tak úžasné, ale doma – kde už jste v bezpečí před dopaminem, který zatemnil vaši schopnost úsudku – je to potom úplně obyčejné. Jedna žena konečně pochopila, proč vždy vejde do obchodu s lahůdkami, když se nudí, ne nakupovat, ale jen se projít a dívat se. Její mozek ji spolehlivě vede na místo, kde je dopaminové opojení garantované. Jiná studentka zrušila předplatné všech katalogů, protože zjistila, že v poštovní schránce nachází vlastně dávku dopaminu, jelikož každá barevná stránka v ní vyvolává touhu, kterou je možné ukojit pouze zakoupením zboží určité firmy. Další student, který odjel do Las Vegas na vědeckou konferenci, ušetřil spoustu peněz, protože prohlédl strategie, které používají v kasinu, aby nabudili jeho dopaminové neurony: polonahé hostesky, samoobslužné bufety zdarma, světla a klaksony signalizující každou výhru.

Přestože žijeme ve světě, který je přizpůsoben tomu, abychom něco stále chtěli, můžeme – tím, že budeme mít oči otevřené – některé tyto strategie odhalit. Budete-li vědět, co se děje, tak to sice neeliminuje všechny vaše tužby, ale budete mít alespoň šanci projevit pevnou vůli, říct „nebudu“ a bojovat s tím.

POD MIKROSKOPEM:

KDO ŘÍDÍ VAŠE DOPAMINOVÉ NEURONY?

Sledujte, jak se ve vás obchodníci a marketingoví specialisté pokoušejí vyvolat příslib odměny. Udělejte z toho hru: jděte do samoobsluhy a pozorujte různé způsoby reklamy. Jakou vůni cítíte? Co vidíte? Co slyšíte? Pokud víte, že zde byly pečlivě nastraženy různé nástrahy, které vás mají pokoušet, pomůže vám to porozumět jejich skutečné podstatě a odolat jim.

Užitečný dopamin

Kdykoliv se studenty hovořím na téma neuromarketingu, vždy se najde alespoň jeden, který nevyhnutelně navrhne, že by bylo potřeba některé druhy reklamy a utajenou manipulaci za účelem prodeje zakázat. Taková reakce je pochopitelná, ale současně je to téměř s jistotou nemožné. Uvést v život takové množství restrikcí, aby vzniklo „bezpečné“ prodejní prostředí, je nejen nereálné, ale pro valnou většinu lidí to také není ničím přitažlivé. Chceme cítit, že po něčem toužíme, a – ať už je to dobré nebo špatné – žijeme rádi ve světě, který nám neustále ukazuje, o čem bychom mohli snít. Právě proto mají lidé rádi výkladní skříně obchodů, listování časopisy s luxusním zbožím, prohlídky honosných sídel. Je dost obtížné si představit svět, kdy by našim dopaminovým neuronům někdo neustále nenadbíhal. Dokonce i když nebudeme vystaveni dopaminovým stimulantům, budeme zřejmě hledat něco, co by v nás vyvolalo nějakou touhu.

Protože je nepravděpodobné, že bychom kdy postavili příslib odměny mimo zákon, můžeme se alespoň pokusit o to, aby sloužil dobré věci. Zkusme se poučit z neuromarketingu a „dopaminizujme“ těmito metodami některé neoblíbené úkoly. Nepříjemná povinnost se může stát o něco přijatelnější, pokud se její součástí stane odměna. A pokud se odměna za naše úsilí nachází až ve velmi daleké budoucnosti, můžeme zkusit vymačkat z našich neuronů alespoň kapku dopaminu tím, že budeme fantazírovat o tom, co by nám pak případně mohla přinést (podobně jako to dělají reklamy na loterie).

Někteří ekonomové dokonce přišli s nápadem takto „dopaminizovat“ nudné věci jako například penzijní spoření nebo včasné vyplnění daňového přiznání. Představte si třeba, že existuje spořící účet, kde jsou vaše peníze v bezpečí a můžete si je kdykoliv vybrat, ale místo abyste za svěření peněz bance dostali sice nízký, ale garantovaný úrok, získáte právo účastnit se loterií, kde je hlavní cenou vysoká finanční částka. Lidé, kteří utrácejí za loterie, ale nemají v bance uloženou ani korunu, by mohli být takovou nabídkou osloveni: mohli by spořit a současně mít šanci zapojit se do loterie, kde by se dalo vyhrát třeba sto tisíc. Nebo si představte, že pokud odevzdáte včas daňové přiznání a poctivě přiznáte všechny příjmy, mohli byste v loterii vyhrát částku odpovídající výši daně za celý rok. Nebyla by to motivace poslat přiznání včas? Finanční správa libovolného státu je možná na podobné inovace trochu těžkopádná, ale jedná se o princip, který by mohly firmy snadno uplatnit vůči zaměstnancům třeba jako motivační nástroj pro včasné nahlášení služebních výdajů.

Příslib odměny se dokonce využívá jako pomoc lidem, kteří se snaží překonat nějakou závislost. Jednou z nejefektivnějších intervenčních strategií při léčbě závislosti na alkoholu a drogách je takzvané „akvárium“.16 Pacient, který má negativní test na alkohol nebo drogy, získá možnost vytáhnout si z akvária lístek papíru. Asi polovina lístků v akváriu má na sobě napsanou finanční částku jako odměnu, v hodnotě od jednoho do dvaceti dolarů. Opravdu velká odměna, sto dolarů, je jen na jednom papírku. Druhá polovina papírků nepřinese žádnou odměnu, je na nich jen napsáno: „Pokračuj v dobré práci.“ Znamená to, že když ponoříte ruku do akvária, je pravděpodobné, že si vytáhnete odměnu v hodnotě jednoho dolaru nebo několika povzbudivých slov. Nemělo by to být motivující – ale funguje to tak. Podle jedné studie celých 83 procent pacientů, kteří používali akvárium, setrvalo v léčbě kompletních dvanáct týdnů, v porovnání s pouhými 20 procenty, kteří absolvovali standardní léčbu bez příslibu odměny. Osmdesát procent pacientů s akváriem prošlo úspěšně všemi testy na alkohol nebo drogy, ve standardní skupině to bylo jen 40 procent. Po skončení léčby se ze skupiny s akváriem vrátilo ke konzumaci alkoholu nebo drog méně osob než ze skupiny se standardní léčbou, a to i navzdory tomu, že motivační prvek už neměli k dispozici.

Překvapivé je, že technika akvária dokonce funguje lépe, než dávat pacientům finanční odměnu za to, že jejich test bude negativní. Je tomu tak navzdory faktu, že akvárium pacientům přinese nižší „odměnu“, než kdyby dostávali garantovaný obnos. Ukazuje to sílu nepředvídatelné odměny. Náš mozkový systém odměny mnohem více reaguje na možnou velkou výhru než na garantovanou nižší výhru a motivuje nás, abychom udělali cokoliv, co znamená šanci na výhru. Toto je důvod, proč si lidé raději kupují losy, než aby se rozhodli pro garantovaný dvouprocentní výnos na spořícím účtu, a proč i zaměstnanec na úplném konci firemní hierarchie může uvěřit tomu, že se z něho jednoho dne stane generální ředitel.

CVIČENÍ PEVNÉ VŮLE:

ŘEŠTE PROBLÉM TYPU „BUDU“ DOPAMINEM

Moji studenti se snažili dodat úkolům, které obvykle odkládají, nový impuls pomocí dopaminu: zvládnout jim je pomohly hudba, módní časopisy a televize. Pomohlo i vzít si práci do oblíbené kavárny a dokončit ji nad šálkem horké čokolády. Skutečně kreativní forma pak spočívala v tom, že si koupili několik stíracích losů a rozmístili je po domě, hned vedle všech projektů, které bylo třeba dokončit. Další si zase představovali nejlepší možný výsledek své tvrdé práce, aby jim vzdálená odměna připadala reálnější. Pokud existuje něco, co dlouho odkládáte, protože to je pro vás nepříjemné, dokážete se motivovat spojením s něčím, co uvede do chodu vaše dopaminové neurony?

Dopamin pomáhá uklidit dům

Nancy, jejíž nejmladší syn dostudoval už před téměř deseti lety, měla problém s opuštěným hnízdem. Její hnízdo ale úplně prázdné nebylo. Z bývalého pokoje svého syna Nancy udělala „rezervní“ místnost, kterou ale postupně během let přeměnila ve skladiště. Kdykoliv nevěděla, kam něco uložit, dala to právě do tohoto pokoje. Dlouho se chytala pokoj vyklidit a udělat z něho ložnici pro hosty (a ne něco, co musela před hosty naopak skrývat). Ale pokaždé, když otevřela dveře, nemohla se dovnitř ani podívat. Jejím problémem s nedostatkem pevné vůle se stal právě úklid tohoto pokoje. Dokud jsme ale neobjevili příslib vhodné odměny, Nancy do pokoje nebyla schopná vůbec vstoupit. Inspirovala ji studie, která kombinovala vánoční koledy se svátečními vůněmi, aby zvýšila u zákazníků pocit štěstí a chuť zůstat v obchodě déle. Pro hodně lidí představuje pár koled a vůně jehličí vzpomínky na ten nejkrásnější „příslib odměny“, jaký může být: na hromadu dárků pod vánočním stromečkem. Nancy se rozhodla pustit si koledy a zapálit pár svíček (shodou okolností bylo obojí v inkriminované místnosti), aby jí to pomohlo pustit se do úklidu. I když měla zpočátku z celé akce hrůzu, nakonec zjistila, že ji baví uklízet pokoj po malých částech. Její nechuť byla větší problém než samotný úklid a vánoční dopamin jí pomohl najít motivaci, aby s tím začala.

Temná strana dopaminu

Dopamin může fungovat jako skvělá motivace, a dokonce i když nás ponouká dát si další dezert nebo utratit ještě více peněz z kreditní karty, je obtížné označit tento nenápadný neurotransmiter jako škodlivý. Ale dopamin má i svoji temnou stranu, kterou není těžké objevit, pokud se na ni soustředíme. Pokud se zastavíme a všimneme si, co přesně se odehrává v našem mozku a těle ve chvíli, když něco chceme, zjistíme, že příslib odměny může být stejně stresující jako příjemný. Když po něčem toužíme, nemusíme se vždy cítit dobře – někdy se můžeme cítit dokonce hrozně. Je to proto, že hlavním účelem produkce dopaminu není, abychom byli šťastní, ale abychom usilovali o štěstí. Nevadí, když na nás přitom bude trochu vyvíjen tlak, klidně můžeme být během celého procesu i nešťastní.

Mozkový systém odměny používá k tomu, aby nás motivoval usilovat o to, po čem toužíme, dvě zbraně: cukr a bič. První zbraní je pochopitelně příslib odměny. Neurony vylučující dopamin vytvoří tento pocit tak, že komunikují s oblastmi mozku, které předvídají rozkoš a plánují konkrétní akce. Jakmile jsou tyto oblasti zaplaveny dopaminem, vzniká touha – toto je ten cukr, za kterým jsme ochotni se vydat. Mozkový systém odměny má ale ještě další nástroj, který připomíná spíše bič. Když se v něm uvolňuje dopamin, komunikuje rovněž s centrem stresu. V této části mozku dopamin způsobí, že se uvolní stresové hormony.17 Výsledkem je, že při čekání na objekt touhy cítíme úzkost. Potřeba dostat to, co chceme, začíná připomínat otázku života a smrti, jde o holé přežití.

Vědci pozorovali tento rozpor mezi touhou a stresem u žen, které bažily po čokoládě. Při pohledu na obrázek čokolády reagovaly ženy vyděšeně – to je fyziologický reflex spojený s poplachem a vzrušením, jako když v divočině zahlédnete predátora. Když jim výzkumníci položili otázku, co cítí, ženy popsaly pocity rozkoše i úzkosti, a vedle toho i pocit, že nemají věci pod kontrolou. Když se nacházíme v podobné situaci, přisuzujeme rozkoš podnětu, který ji vyvolal, a stres tomu, že ji ještě nemáme. Nejsme schopni rozpoznat, že objekt naší touhy způsobuje zároveň očekávanou rozkoš i stres.18

POD MIKROSKOPEM:

STRES Z TOUHY

Většina z nás věnuje mnohem více pozornosti příslibu, že se budeme cítit dobře, než skutečnosti, že se cítíme špatně (což je průvodní jev dopaminem vyvolané touhy). Všímejte si tento týden, zda se, pokud něco chcete, objevuje i stres a úzkost. Když podlehnete pokušení, máte pocit, že reagujete na příslib odměny? Nebo se jen pokoušíte utišit úzkost?

Úzkost z nakupování a pocity štěstí

Kdykoliv se Yvonne chtěla cítit lépe, vyrazila do nákupního centra. Neměla pochyby o tom, že po nakupování se bude cítit šťastná, protože pokaždé, když byla rozrušená nebo se nudila, chtělo se jí udělat právě tohle. Nikdy nevěnovala pozornost komplexním pocitům, které při nákupech zažívala, ale jednou se rozhodla, že je pečlivě prozkoumá. Zjistila, že nejvíce šťastná si připadala cestou do nákupního centra. V autě cítila naději a vzrušení. Na místě, dokud se jen procházela po centru a prohlížela si výlohy, bylo vše v pořádku. Ale jakmile vstoupila do obchodu, její pocity se změnily. Pocítila napětí, hlavně když bylo uvnitř hodně lidí. Chtělo se jí rychle projít celý obchod a měla pocit, že ji tlačí čas. Když stála ve frontě, aby si něco koupila, všimla si, že se jí zmocňuje netrpělivost a úzkost. Pokud zákazník před ní kupoval hodně věcí nebo reklamoval zboží, rozčilovalo ji to. Jakmile se dostala k pokladně a předala personálu kreditní kartu, dostavil se pocit vysvobození, ale nikoliv štěstí, které cítila na počátku. Yvonne si uvědomila, že naděje a vzrušení cestou do nákupního centra pro ni představovaly onen cukr, který ji měl dostat na místo; úzkost a hněv pak reprezentovaly bič, který ji měl udržet v poslušnosti. Nikdy se pak necítila lépe, než když jela konečně domů.

Mnoho lidí se po podobném odhalení od této neuspokojivé odměny zcela odvrátí. Milovník slaných brambůrků je pozoruje s nově nabytou podezíravostí, osoba závislá na nočním sledování televize přístroj vypne. Yvonne se rozhodla pro odlišnou strategii: prohlížet si jen výlohy a maximalizovat tak pocit štěstí. Prostý pobyt v nákupním centru jí poskytl pocit, který měla opravdu ráda. Vlastní nakupování ji stresovalo. Překvapivé bylo, že když nastavila svoji mysl na to, že se nebude nakupovat, a kreditní karty raději nechala doma, aby neutrácela, vracela se pak mnohem šťastnější, než kdyby nakoupila věci za spoustu peněz.

Pokud skutečně pochopíte, jaké pocity vám přinese takzvaná odměna, budete mnohem lépe schopni přijímat správná rozhodnutí o tom, zda a jakým způsobem se „odměnit“.

Zaměňujeme příslib odměny za štěstí

Když Olds a Milner pozorovali své krysy, jako odmítají potravu a běhají sem a tam po mřížce s elektrickým proudem, udělali při tom stejnou chybu jako každý z nás, kdo se pokouší interpretovat své dopaminem ovlivněné chování. Pozorujeme intenzivní soustředění, neustále hledání toho, po čem toužíme, a ochotu pracovat (dokonce i trpět) pro něco, co chceme, a považujeme to za důkaz, že objekt naší touhy nás prostě musí učinit šťastnými. Vidíme se, jak si kupujeme tisící čokoládovou tyčinku, novou speciální pomůcku do kuchyně, další drink. Vyčerpáváme se tím, že se ženeme za novým partnerem, lepším zaměstnáním, nejvyšším výnosem cenných papírů. Zaměňujeme proces chtění za záruku štěstí. Není divu, že když Olds a Milner viděli, jak se krysy stimulují až do úplného vyčerpání, předpokládali, že jsou šťastné. Pro člověka je téměř nemožné rozlišit příslib odměny od libovolné rozkoše nebo prospěchu, o které usilujeme.

Příslib odměny je tak silný, že se dále pachtíme za věcmi, které nás nečiní šťastnými, a konzumujeme něco, co nám přinese více problémů než uspokojení. Protože hlavním cílem dopaminu je honba za odměnou, nikdy vám neřekne „dost“, je čas se zastavit – a to dokonce ani v případě, že příslib nenaplní očekávání. Brian Wansink, ředitel Laboratoře pro výzkum potravy a značek na Cornellově univerzitě, to prokázal pomocí malého triku, který vyzkoušel na návštěvníky jednoho kina ve Philadelphii. Vůně čerstvého popcornu v kině totiž představuje spolehlivý způsob, jak u většiny lidí roztančit jejich dopaminové neurony. Stojí pak ve frontě jako Pavlovovi psi, jazyky jim visí z úst a slintají blahem v očekávání prvního sousta. Wansink zajistil, že u stánku v kině si mohli návštěvníci koupit pouze čtrnáct dní starý (a tudíž ne moc dobrý) popcorn. Chtěl zjistit, zda ho lidé budou jíst a poslechnou tak informaci z mozku, že v kině je popcorn vždy vynikající, nebo zda si všimnou, že tentokrát chutná divně, a odmítnou ho.19

Po skončení filmu návštěvníci kina potvrdili, že dva týdny starý popcorn skutečně není nic moc: tvrdý, podivný, na hraně poživatelnosti. Sesypali se ale všichni na prodavače a chtěli vrátit peníze? Ne, raději popcorn snědli. A to dokonce až 60 procent množství popcornu, které by se běžně prodalo, kdyby se nabízel čerstvý! Věřili více svým dopaminovým neuronům než chuťovým pohárkům.

Můžeme se začít škrábat na hlavě a přemýšlet, jak je to možné, ale jedná se o něco, proti čemu je málokdo imunní. Zkuste si představit svůj největší problém nedostatku pevné vůle, který vyžaduje odpověď „nebudu“. Je možné, že jde o něco, co ve vás podle vašeho názoru vyvolává štěstí, nebo by vyvolat štěstí mohlo, kdybyste toho mohli mít dostatek. Ovšem pečlivá analýza této zkušenosti a jejích důsledků často ukáže pravý opak. V nejlepším případě pokud podlehnete, zbavíte se úzkosti, kterou vyvolal příslib odměny a jejíž podstatou je, že chcete této odměny více. V konečném důsledku ale budete frustrovaní, neuspokojení, zklamaní, zahanbení, unavení, nemocní nebo prostě jen méně šťastní než na začátku. Objevuje se stále více důkazů, že pokud věnují lidé dostatek pozornosti příslibu falešné odměny, její kouzlo se vypaří. Pokud přimějete svůj mozek, aby si znovu rozmyslel, co od odměny očekává (štěstí, blaženost, uspokojení, konec smutku nebo stresu), a porovnal to se skutečnými prožitky, mozek nakonec podle toho svá očekávání upraví. Například když se lidé se sklony k přejídání zastaví a zamyslí se nad jídlem, které v nich obvykle vyvolává touhu a chuť, obvykle si všimnou, že toto jídlo vypadá a voní mnohem lépe, než ve skutečnosti chutná. Dokonce i když jsou žaludek i ústa plná, mozek prosí o další dávku. Pokud jedí dále, jejich úzkost jen vzroste. Někdy hltají takovým způsobem, že ani nevnímají chuť jídla, protože prostě jedí příliš rychle. Nakonec se cítí fyzicky i emočně hůře než na začátku. Může jim to připadat minimálně znepokojivé – koneckonců byli přesvědčeni o tom, že jídlo je zdrojem štěstí. Výzkumy ale ukazují, že pokud lidé praktikují všímavější způsob jídla, vytvoří si v této oblasti lepší sebekontrolu a počet epizod hltavé konzumace se u nich sníží. Časem pak nejen zhubnou, ale budou také zažívat méně stresu, úzkosti a depresí. Pokud se osvobodíme od slibů falešné odměny, často zjistíme, že to, od čeho jsme očekávali štěstí, bylo vlastně hlavní příčinou naší bídy.

CVIČENÍ PEVNÉ VŮLE:

PROZKOUMEJTE PŘÍSLIB ODMĚNY

Prozkoumejte, jaký příslib odměny vám nabízí pokušení, kterému obvykle podlehnete, protože vám mozek říká, že se pak budete cítit šťastní.20 Studenti mého kurzu se nejčastěji rozhodnou pro konzumaci sladkostí, nakupování, sledování televize a pro online zabíječe času (od e-mailů po hry). Soustřeďte se na pokušení, ale nepospíchejte a všímejte si svých pocitů. Sledujte, jak na vás příslib odměny působí: očekávání, naděje, vzrušení, úzkost, produkce slin, cokoliv, co se odehrává ve vašem mozku a těle. Nakonec si dejte svolení a pokušení podlehněte. Jak se liší prožitek od očekávání? Zmizí vůbec pocit příslibu odměny, nebo vás dále tlačí k tomu, abyste jedli, utráceli, pokračovali v hraní? Kdy – jestli vůbec – se dostaví uspokojení? Nebo jen dospějete do bodu, kdy už nejste schopni pokračovat, protože máte dost, jste vyčerpaní, frustrovaní, nemáte čas, nebo „odměna“ už prostě došla?

Lidé, kteří absolvují toto cvičení, dojdou obvykle k jednomu ze dvou možných výsledků. Někteří zjistí, že pokud svým prožitkům při pokušení věnují skutečnou pozornost, potřebují ho mnohem méně, aby se uspokojili, než si původně mysleli. Ostatní pak dojdou k tomu, že prožitek je vlastně celkově neuspokojivý, odhalí hluboké rozpory mezi příslibem odměny a realitou. Obě pozorovaní znamenají, že získáte lepší kontrolu nad tím, co se původně jevilo jako chování, které nemůžete nijak ovládat.

Důležitost touhy

Než požádáte lékaře, aby vám předepsal něco na potlačení dopaminu, musíme ještě promyslet i pozitivní aspekty příslibu odměny. Když se dostaneme do potíží, způsobených záměnou chtění za štěstí, řešení nespočívá v tom, že eliminujeme chtění. Život, ve kterém nic nechceme, možná nevyžaduje tolik sebekontroly, ale také nenabízí nic, pro co by stálo zato žít.

Narkoman se zázračně vyléčil

Adam nebyl zrovna hodný chlapec, který by si něco odpíral.21 Ve třiceti třech letech se jeho obvyklý den skládal asi z deseti drinků, trošky kokainu, někdy si jako bonus dopřál i dávku extáze. Měl za sebou velmi pestrou drogovou minulost, s alkoholem začal v devíti letech, s kokainem ve třinácti, jako dospělý pak byl závislý na marihuaně, kokainu, opiátech a extázi.

Všechno se to ale změnilo v den, kdy ho z jednoho večírku odvezli na pohotovost, kde Adam okamžitě spolknul všechny drogy, které u sebe měl, protože se bál, že u něho najdou nepovolené omamné látky (nebylo to úplně chytré řešení, ale bylo to prostě tím, že Adam v tu chvíli neměl právě jasnou hlavu). Nebezpečný koktejl složený z kokainu, extáze, oxykodonu a metadonu způsobil, že Adamovi prudce poklesl krevní tlak a jeho mozek zůstal skoro bez kyslíku, což mělo téměř fatální následky.

Podařilo se ho oživit a následně byl i propuštěn z jednotky intenzivní péče, ale ukázalo se, že dočasný nedostatek kyslíku měl pro jeho mozek vážné následky. Adam kompletně ztratil touhu po alkoholu a drogách. Jeho drogový návyk se ze dne na den změnil v úplnou abstinenci, kterou potvrdily i negativní testy na přítomnost omamných látek v následujících šesti měsících. V pozadí zázračné změny nebylo žádné duchovní zjevení, ani náhle prozření inspirované setkáním se smrtí. Adam to popisoval, že na drogy prostě nemá chuť.

Možná to vypadá jako pozitivní vyústění celého příběhu, ale jeho ztráta touhy se netýkala jen kokainu a drog. Adam prostě kompletně ztratil touhu, tečka. Vůbec si nedokázal představit, že by ho něco mohlo učinit šťastným. Následkem toho zcela zmizela jeho fyzická energie a schopnost soustředit se, postupně se ode všech izoloval. Bez schopnosti očekávat potěšení ztratil i naději a postupně sklouznul do hluboké deprese.

Co u něj způsobilo tuto ztrátu touhy? Psychiatři z Kolumbijské univerzity, kteří se o Adama starali, našli odpověď pomocí skenování jeho mozku. Nedostatek kyslíku při předávkování způsobil, že došlo k poškození Adamova mozkového systému odměn.

Adamův případ, který byl popsán v American Journal of Psychiatry, je mimořádný právě kvůli dramatické proměně od úplné závislosti až po naprostou absenci chtění. Existuje však mnoho dalších případů, kdy lidé ztratili touhu a schopnost očekávat štěstí. Psychologové to označují jako anhedonii, doslova „ztrátu rozkoše“. Lidé trpící anhedonií popisují svůj život jako řadu zvyků, bez jakéhokoliv uspokojení. Mohou jíst, nakupovat, stýkat se s přáteli, mít sexuální život, ale neočekávají od těchto aktivit žádné potěšení. Bez možnosti dosáhnout rozkoše pak ztratí motivaci. Je docela těžké vstát z postele, když si nedovedete představit nic, po čem byste se cítili dobře. Takovéto kompletní odpojení od touhy vás zbaví veškeré naděje a v mnoha případech i vůle žít.

Pokud je náš systém odměny v klidu, výsledkem není překvapivě spokojenost, ale spíše apatie. Právě z tohoto důvodu podlehne mnoho pacientů trpících Parkinsonovou nemocí (kdy jejich mozek neprodukuje dostatek dopaminu) depresím, místo aby byli mírní a klidní. Neurovědci se poslední dobou domnívají, že nedostatečná činnost mozkového systému odměn může představovat biologickou podstatu depresí.22 Když vědci sledovali mozkovou aktivitu osob trpících depresemi, všimli si, že systém odměny není schopen udržet aktivitu, dokonce ani v případě okamžité odměny. Zaznamenali malou dávku aktivity, která nebyla dostatečná k tomu, aby se plně rozvinul pocit, že něco „chceme“ a že jsme pro to „ochotni něco udělat“. Výsledkem je ztráta touhy a motivace, kterou právě popisuje mnoho pacientů trpících depresemi.

Paradox odměny

Pokud jste stejní jako většina mých studentů, pravděpodobně přemýšlíte o tom, co z tohoto všeho vyplývá. Příslib odměny negarantuje štěstí, ale absence příslibu odměny garantuje, že budeme nešťastní. Naslouchejte příslibu odměny: podlehnete pokušení. Bez příslibu odměny nás ale nic nemotivuje.

Na toto dilema neexistuje jednoduchá odpověď. Je jasné, že příslib odměny potřebujeme, jinak ztratíme o vše zájem a nebudeme se chtít v životě jakkoliv angažovat. Pokud máme štěstí, mozkový systém odměny nám nikdy nepřestane sloužit, ale musíme zároveň doufat, že se také neobrátí proti nám. Žijeme ve světě technologií, reklamy, dvaceti čtyř hodin nekonečných příležitostí, ve kterém vždy něco chceme, ale málokdy nás to uspokojí. Pokud chceme mít nějakou sebekontrolu, musíme se naučit rozlišovat mezi skutečnými odměnami, které dávají životu smysl, a těmi falešnými, které nás jen rozptylují a vyvolávají závislost. Pokud se toto naučíme, je to asi to nejlepší, co můžeme udělat. Není to vždy jednoduché, ale pokud pochopíme, co přesně se odehrává v mozku, bude to snazší. Když si vzpomeneme na Oldsovy a Milnerovy krysy, jak mačkaly páčku, možná jde jen o to, abychom si ve chvílích pokušení zachovali natolik jasnou mysl, že neuvěříme té velké lži, kterou nám mozek předkládá.

Slovo na závěr

Touha je strategie, kterou používá mozek k tomu, aby nás přiměl k akci. Jak jsme viděli, touha může být jak ohrožením sebekontroly, tak zdrojem pevné vůle. Jakmile se pod vlivem dopaminu dostaví pokušení, musíme se naučit nezaměňovat chtění za štěstí. Můžeme ale také využít dopamin a příslib odměny k tomu, že budeme motivovat sami sebe i ostatní. Touha není v konečném důsledku ani dobrá, ani špatná. Důležité je, kam se jí necháme zavést a zda jsme schopni rozpoznat, kdy ji následovat a kdy ne.

SHRNUTÍ KAPITOLY

Hlavní myšlenka: Lidský mozek zaměňuje příslib odměny za garanci štěstí, takže hledáme uspokojení ve věcech, které ho přinést nemohou.

Pod mikroskopem

• Co uvede dopaminové neurony do chodu? Co vyvolá příslib oděny, který vás přiměje k hledání uspokojení?

• Kdo řídí vaše dopaminové neurony? Sledujte, jak se ve vás obchodníci a marketingoví specialisté pokoušejí vyvolat příslib odměny.

• Stres z touhy. Všímejte si, kdy chtění vyvolává stres a úzkost.

Cvičení pevné vůle

• Řešte problém typu „budu“ dopaminem. Pokud existuje něco, co dlouho odkládáte, motivujte se spojením s něčím, co uvede do chodu vaše dopaminové neurony.

• Prozkoumejte příslib odměny. Vědomě podlehněte pokušení, u něhož vám mozek tvrdí, že budete šťastní, ale zdá se, že skutečné uspokojení nikdy nepřináší (například sladkosti, nakupování, televize, online zábava). Je realita v souladu s přísliby mozku?

ŠEST
Kašlu na to:
kdo se cítí špatně, podlehne pokušení

K dyž se cítíte špatně, co děláte, aby se to změnilo? Pokud jste stejní jako většina lidí, obrátíte se k příslibu odměny. Podle Asociace amerických psychologů (APA) představuje nejběžnější strategii pro zvládnutí stresu taková, která aktivuje mozkový systém odměny: jídlo, pití, nakupování, sledování televize, surfování po internetu, hraní počítačových her. 1 A proč by ne? Dopamin se postará o to, že se budeme cítit dobře. Je zcela přirozené, že se uchýlíme k těm nejsilnějším aktivátorům produkce dopaminu, když se chceme cítit lépe. Říkejme tomu třeba příslib úlevy.

Chtít se cítit lépe je vlastně zdravý mechanismus přežití, jenž je zakódován do lidské podstaty jako instinkt, který nám pomáhá utéct před nebezpečím. Důležité ale je, kde přesně budeme úlevu hledat. Příslib odměny – jak jsme viděli – nemusí vždy znamenat, že se budeme skutečně cítit dobře. Častěji dochází k tomu, že se věci, od nichž očekáváme úlevu, obrátí proti nám. Celostátní výzkum APA věnovaný stresu ukázal, že nejběžnější strategie, které lidé používají, jsou jimi samotnými současně hodnoceny jako ty nejméně efektivní . Například jen 16 procent lidí, kteří jedí, aby se zbavili stresu, soudí, že jim to také skutečně pomáhá. Jiná studie ukázala, že ženy mají vyšší tendenci dát si ve stavu úzkosti nebo deprese čokoládu, ale zaznamenají jedinou skutečnou změnu nálady, kterou jim tato jejich oblíbená droga přinese, a to je nárůst pocitu viny. 2 A to určitě není úplně to, co hledáme, když se chceme potěšit nějakou oblíbenou pochoutkou!

Budeme-li zkoumat vliv stresu, úzkosti a pocitu viny na sebekontrolu, uvidíme, že pokud se budeme cítit špatně, následkem bude, že podlehneme pokušení. A často to bude mít velmi překvapivou podobu. Odstrašující varování před kouřením může v kuřácích vyvolat touhu po cigaretě, lidé mohou v časech ekonomické krize zatoužit po nakupování, po sledování nočních zpráv můžete ztloustnout. Není to ani trochu logické, ale je to naprosto lidské. Pokud se chceme vyhnout podobným stresem vyvolaným selháním pevné vůle, potřebujeme najít způsob, jak se cítit lépe, aniž bychom museli koketovat s nějakým pokušením. Musíme se také vzdát některých strategií sebekontroly (jako je třeba pocit viny a sebekritika), protože ty naši situaci jen zhorší.

Proč stres vyvolává chtění

Ukazuje se, že lidský mozek velmi snadno podléhá pokušení, pokud se cítíme špatně. Vědci vymysleli mnoho důmyslných způsobů, jak vystavit subjekty svých laboratorních pokusů stresu, výsledky ale byly vždy stejné. Když si kuřáci představili, že budou muset jít k zubaři, objevila se u nich nadprůměrná chuť na cigaretu. 3 Když se jedlíci dozvěděli, že budou muset pronést veřejný projev, dostali chuť na tučné a sladké jídlo. 4 Stresování laboratorních krys pomocí neočekávaných elektrických šoků (do těla, nikoliv do mozkového centra odměn) je přimělo k tomu, že utíkaly za cukrem, alkoholem, heroinem nebo za libovolnou odměnou, kterou jim vědci do klece připravili. 5 Mimo laboratoř, v reálném světě, pak stres zvyšuje riziko recidivy u bývalých kuřáků, vyléčených alkoholiků, drogově závislých a osob, které se snaží zhubnout. 6

Proč vede stres k tomu, že po něčem začneme toužit? Je to součást záchranné operace, kterou spustil náš mozek. Už jsme hovořili o tom, jak stres vyvolá reakci typu útoč nebo uteč, což je koordinovaná soustava změn v lidském těle, které umožní bránit se před nebezpečím. Ale mozek není motivován jen k tomu, aby ochránil náš život – chce také chránit naši náladu. Kdykoliv tedy jste ve stresu, mozek se začne starat o to, aby vás nasměroval k čemukoliv, co způsobí, že se budete cítit šťastní. Neurovědci prokázali, že stres (včetně negativních emocí jako hněv, smutek, pochyby o sobě, úzkost) vyvolá v mozku stav, kdy začne hledat odměnu. 7 Skončí to tím, že začnete toužit po libovolné látce nebo aktivitě, kterou si váš mozek spojuje s příslibem odměny, a budete přesvědčeni o tom, že tato „odměna“ představuje jediný způsob, jak se cítit lépe: například když si člověk závislý na kokainu vzpomene na hádku s někým z rodiny nebo na to, že ho v práci někdo kritizoval, aktivuje se jeho mozkový systém odměny a dostaví se u něho intenzivní chuť na kokain. Stresové hormony, jež se vyloučí během reakce typu útoč nebo uteč, rovněž zvýší citlivost dopaminových neuronů. Znamená to, že pokud jste ve stresu a narazíte na libovolné pokušení, bude toto pokušení ještě lákavější. Například jedna studie srovnávala, nakolik účastníky lákal čokoládový dort předtím, než se měli zamyslet nad svými osobními selháními (a začali se kvůli tomu cítit špatně), a potom. Pokud se cítili špatně, pak připadal dort lákavější úplně všem, ale dokonce i osoby, které prohlásily, že jim čokoládový dort vůbec nechutná , měly náhle pocit, že by se po kousku dortu mohly cítit lépe. 8

V situaci, kdy je stres na míle daleko, asi všichni víme, že jídlo nemá moc způsobit, že se budeme cítit lépe, ale jakmile se stres dostaví, tato jasnozřivost zmizí jako mávnutím kouzelného proutku a mozkový systém odměny na nás z plných plic řve: „V mrazáku je obrovský kelímek karamelové zmrzliny!“ Stres nás vede špatným směrem, pryč od moudrosti, kterou se vyznačujeme s jasnou hlavou, směrem k instinktům, jež nám prospěch nepřinesou. V tom spočívá moc koktejlu namíchaného z trochy stresu a dopaminu. Znovu a znovu se uchylujeme ke strategiím, které nefungují, ale náš primitivní mozek trvá na tom, že představují bránu ke štěstí.

Příslib odměny kombinovaný s příslibem úlevy může vést k celé plejádě nelogického chování. Například jeden ekonomický průzkum ukázal, že ženy, které si dělají starosti se svojí finanční situací, jdou nakupovat, aby se vyrovnaly s úzkostí a depresí vyvolanou obavami. 9 Ano, čtete správně: jdou nakupovat . Nedává to smysl, tyto ženy ještě zvýší svůj dluh na kreditní kartě, což způsobí, že se jejich obavy o finanční situaci ještě prohloubí. Ale pro mozek to dává velmi dobrý smysl: jen chce, aby se cítily lépe. A pokud alespoň trochu věříte tomu, že se po nakupování budete cítit lépe, půjdete prostě nakupovat, abyste se zbavili stresu způsobeného obavami z dluhu. Jedlíci, kteří se stydí za svoji nadváhu a nedostatek sebekontroly při jídle, se uchýlí – k čemu jinému – k dalšímu jídlu, aby si zlepšili náladu. Lidé, kteří všechno notoricky odkládají a jsou pak ve stresu, jak nestíhají plnit své úkoly, je budou dále odkládat, aby na to vůbec nemuseli myslet. Ve všech těchto případech převáží na cílem mít nad věcmi kontrolu jiný cíl: cítit se lépe. 10

POD MIKROSKOPEM:

PŘÍSLIB ÚLEVY

Co vás zachraňuje, když cítíte stres, úzkost nebo si připadáte na dně? Jste náchylnější podlehnout pokušení, když jste rozrušení? Snadněji se rozrušíte, nebo máte tendenci prokrastinovat? Jaký má na váš problém s nedostatkem pevné vůle vliv skutečnost, že se cítíte špatně?

CVIČENÍ PEVNÉ VŮLE:

ZKUSTE STRATEGII ÚLEVY, KTERÁ FUNGUJE

Většina oblíbených strategií, jež nás mají zbavit stresu, bohužel nefunguje a necítíme se lépe, ale naštěstí existují i takové, které skutečně fungují. Podle Asociace amerických psychologů přináší nejefektivněji úlevu od stresu cvičení a sport, modlitby nebo návštěva bohoslužeb, čtení, poslech hudby, trávení času s přáteli nebo příbuznými, masáž, procházka na čerstvém vzduchu, meditace nebo cvičení jógy, trávení času nějakým kreativním koníčkem. (Nejméně efektivními strategiemi jsou pak hazardní hry, nakupování, kouření, pití alkoholu, přejídání, hraní počítačových her, surfování po internetu a sledování televize či filmů delší dobu než dvě hodiny.)

V čem spočívá hlavní rozdíl mezi strategiemi, které fungují a které nefungují? Pro úlevu od stresu není dobré spoléhat se na dopamin a na příslib odměny, lepší je zaměřit se na chemikálie jako serotonin nebo GABA, které se starají o zlepšení nálady. Podobně působí i oxytocin, označovaný jako „hormon lásky“. Tyto látky pomohou utlumit reakci mozku na stres, snížit v těle hladinu stresových hormonů a vyvolat uzdravující relaxaci. Tyto látky nevyvolávají takové vzrušení jako dopamin, máme tedy tendenci podceňovat, jak dobře se pod jejich vlivem cítíme. A na příslušné strategie si nevzpomeneme nikoliv proto, že by nefungovaly, ale protože když jsme ve stresu, náš mozek vytrvale špatně předpovídá, po čem se budeme cítit šťastní.

Až budete příště ve stresu a bude se vám nabízet nějaký příslib úlevy, zvažte prosím místo toho nějakou efektivnější strategii.

Malé připomenutí: tohle funguje

Kdykoliv měla Denise, která měla na starosti vývoj nového projektu pro technologickou start-upovou firmu, za sebou obtížný pracovní den, odměnila se lahví vína a chvílemi strávenými na své oblíbené webové stránce s realitami. Klikala na nekonečné a otupující množství variant obývacích pokojů, koupelen a zahrádek. Neomezovala se jen na čtvrť, ve které bydlela, dívala se klidně i na to, co se prodává ve vzdálených městech jako Portland, Raleigh nebo Miami. Asi za hodinu u počítače si nepřipadala nijak odpočatá, spíše unavená (a to nemluvíme o lehké depresi, vyvolané tím, že musí bydlet v malém bytě a že nemá v kuchyni žulovou pracovní desku).

Před pár lety měla Denise méně náročnou práci a ráda chodila hned ze zaměstnání na jógu. Po cvičení si připadala zároveň osvěžena i odpočatá. Uvědomovala si, že jóga by pro ni byla lepší než vínem podpořené prohlížení nemovitostí na prodej, ale kdykoliv se zamyslela nad tím, že by šla cvičit, připadalo jí to příliš složité. Chuť jít domů a otevřít si láhev vína byla silnější. V rámci cvičení v našem kurzu se Denise zavázala, že na jógu alespoň jednou vyrazí. Když to udělala, cítila se ještě lépe, než jak si to pamatovala z minulosti, a nedokázala pochopit, proč to celé tři roky vůbec nezkusila. Uvědomovala si, že je možné, aby na to znovu zapomněla a sklouzla do staré rutiny, nahrála si proto jednou cestou domů z jógy do telefonu vzkaz sama pro sebe, kde popsala, jak se právě teď po cvičení cítí. Když cítila pokušení jógu vynechat, přehrála si svůj vzkaz a připomněla si, jak je to dobré. Věděla, že se nemůže spolehnout na své pocity, když je ve stresu.

Existuje způsob, jak připomenout vašemu stresovanému já, co vám doopravdy pomáhá, abyste se cítili lépe? Můžete si pro případ stresu připravit nějaké povzbuzení?

Pokud sníš tu čokoládu, teroristé vyhrají

Nedávno jsem udělala velkou chybu: dívala jsem se v televizi na večerní zprávy. Hlavní reportáž byla věnována zmařenému teroristickému bombovému útoku na území Spojených států, po níž následovala zpráva o raketovém útoku na vzdálenou zemi za oceánem a příběh mladého muže, který zavraždil svoji přítelkyni. Těsně před reklamní přestávkou mě pak titulek upozornil, že přijde „překvapivá zpráva: něco, co jíte každý den, může způsobit rakovinu“. Pak se objevila reklama na nějaké automobily.

Začala jsem přemýšlet o tom, proč si firmy kupují reklamní čas mezi takto depresivními zprávami? Skutečně chtějí, aby si diváci spojili jejich produkty s děsivými příběhy, které vyplňují večerní zpravodajství? Komu se bude chtít jít do nákupního centra, když si vyslechl zprávu o brutální vraždě nebo o hrozbě teroristického útoku? Ukazuje se však, že to mohu být právě já, nebo vy, a to díky psychologickému fenoménu, kterému se říká management teroru . 11

Podle teorie managementu teroru jsou lidé – pochopitelně – vyděšeni, když si musí představovat vlastní smrt. Je to jediná hrozba, které se můžeme pokoušet vyhýbat, ale nakonec jí stejně neunikneme. Kdykoliv se nám připomene naše smrtelnost (ve večerních zprávách je to zhruba každých dvacet devět sekund), v mozku to vyvolá panickou reakci. Nemusíme si to pokaždé uvědomit, úzkost může být schovaná pod povrchem a vytvářet neuchopitelný nedobrý pocit, aniž bychom věděli, proč. Dokonce ale i v případech, kdy k tomu dochází mimo naši vědomou pozornost, vyvolá tento pocit hrůzy okamžitou potřebu udělat něco, co by eliminovalo náš pocit bezmoci. Začneme prostě hledat nějaký bezpečnostní pás, cokoliv, co nám dá pocit bezpečí, síly, nebo rozptýlí naše obavy. (Barack Obama se v roce 2008 dostal do velkých potíží, když na shromáždění v San Franciscu na tuto skutečnost upozornil – tehdy řekl, že v časech nejistoty se lidé „uchylují ke zbraním nebo k náboženství“.) Nechme ale stranou politiku, z teorie managementu teroru se můžeme hodně naučit i o selháních pevné vůle. Když máme strach, neupínáme se jen ke zbraním a k Bohu, mnohým z nás úplně stejně poslouží kreditní karty, sladkosti a cigarety. Různé studie ukazují, že pokud nám někdo připomene naši smrtelnost, stáváme se okamžitě náchylnější podlehnout různým druhům pokušení, protože hledáme naději a bezpečí ve věcech, které slibují odměnu a úlevu.

Například jedna studie, která zkoumala chování zákazníků v prodejnách potravin, ukázala, že pokud lidi poprosíme, aby se zamysleli nad vlastní smrtí, sestaví si pak delší nákupní seznam, jsou ochotni utratit více za různé sladkosti a pochutiny a jedí více čokolády a sušenek. 12 (Nová prodejní strategie je tedy jasná: supermarkety začnou spolupracovat s nejbližší pohřební službou, jejíž zástupci budou stát u nákupních vozků a rozdávat propagační letáky.) V jiné studii vědci zjistili, že pokud se ve zpravodajství hovořilo o smrti, diváci reagovali mnohem více na reklamy nabízející produkty, které jsou známkou společenského postavení: luxusní automobily a hodinky Rolex. 13 Nemyslíme si, že by nás rolexky mohly ochránit před bombovým útokem, ale tyto produkty vylepší náš obraz sebe sama a dodají nám pocit moci. Pro mnoho lidí je nakupování především způsob, jak okamžitě získat trochu optimismu a pocit, že mají věci pod kontrolou. Nepochybně je to jeden z důvodů, proč Američané tak ochotně poslechli žádost prezidenta George W. Bushe, která následovala hned po útocích z 11. září 2001: „Paní Bushová i já chceme doporučit všem Američanům, ať jdou ven a nakupují.“ 14

Kvůli tomu, aby se v nás náhle objevil pocit paniky, nemusí narazit dopravní letadla do nějaké budovy. Ve skutečnosti nejsou zapotřebí ani skutečná úmrtí, abychom začali utrácet: stejný efekt mohou mít televizní pořady a filmy. Podle jedné studie byli lidé, kteří se dívali na scénu smrti hrdiny v srdcervoucím filmu Šampion (z roku 1979), ochotni utratit za předměty, které nepotřebovali (a jejichž pořízení později litovali), třikrát větší částku než ostatní. 15 Důležité je, že účastníci studie si nebyli vědomi faktu, že sledování filmu mohlo mít vliv na to, za co jsou ochotni zaplatit. Když jim byla předložena možnost koupit si kovovou láhev na vodu, mysleli si, že prostě potřebují láhev na vodu. (Naopak na lidi, kteří před nákupem sledovali dokument National Geographic o Velkém bariérovém útesu, tato láhev žádný dojem neudělala a nic si nekoupili.) Není pochyb o tom, že přesně takhle to je s polovinou všech věcí, které si koupíme, jež se hromadí v našich domech a které vysávají naše kreditní karty. Cítíme se trochu špatně, narazíme na příležitost něco si koupit, a slabý hlásek (dobře, spíše je to pár dopaminových neuronů) v naší hlavě říká: „Kup si to – možná o tom nevíš, ale přesně tohle chceš!“

Strategie managementu teroru možná dovede odvrátit naši mysl od neodvratného konce, ale tím, že pak hledáme pocit úlevy v nějakém pokušení, možná svoji cestu do hrobu jen urychlujeme. Jeden příklad: varování na krabičkách cigaret může zvýšit chuť kuřáka si zapálit. Studie z roku 2009 zjistila, že upozorňování na riziko smrti vyvolá u kuřáků stres a strach – přesně, jak doufali úředníci z ministerstva zdravotnictví. 16 Bohužel tato úzkost aktivuje základní strategii kuřáků pro úlevu od stresu: zapálit si. No vida! Není to logické, ale dává to smysl, když vezmeme v úvahu znalosti o tom, jaký má na mozek vliv stres. Vyvolává totiž touhu a dopaminové neurony jsou pak v případě libovolného dostupného pokušení ještě citlivější. A pochopitelně nepomůže, když se kuřák dívá na krabičku cigaret a čte si varování. Funguje to dokonce tak, že zatímco kuřákův mozek dekóduje slova „VAROVÁNÍ: kouření způsobuje rakovinu“ a zmocní se ho úzkost z vědomí vlastní smrtelnosti, jiná část jeho mozku začne současně křičet: „Nedělej si starosti a zapal si, budeš se hned cítit lépe!“

Ve světe se rozmáhá globální trend, že se na krabičky cigaret dávají jako varování velmi názorné a trochu děsivé fotografie nádorů a mrtvých těl. Může to být dobrý nápad, ale také nemusí. Podle teorie managementu teroru platí, že čím více budou obrázky děsivé, tím více budou povzbuzovat kuřáky k tomu, aby se zbavili úzkosti pomocí cigarety. Je ale možné, že podobné obrázky mohou dobře posloužit k tomu, aby zabránily lidem vůbec s tímto návykem začít, nebo mohou posílit kuřákovo rozhodnutí přestat. Verdikt, zda tato nová varování pomohou omezit kouření, je stále otevřený, ale musíme myslet i na to, že některé důsledky mohou být neočekávané. *

* Měli bychom si ale dobře rozmyslet, zda budeme dávat podobná varování před sexuálně přenosnými nemocemi na krabičky kondomů: muži, kterým se připomíná jejich smrtelnost, mají vyšší tendenci navazovat náhodné sexuální známosti a nižší tendenci při nich používat kondom.

POD MIKROSKOPEM:

ČEHO SE BOJÍTE VY?

Tento týden si zkuste všímat, co přesně spouští management teroru ve vaší mysli. Co vidíte nebo slyšíte v médiích či na internetu? Jakým novým druhem masožravé bakterie se můžete nakazit v parku před domem? Odkud letos přiletí včely-zabijáci? Kde vybuchla nějaká budova, kde došlo k smrtelné dopravní nehodě, kdo byl ve svém domě nalezen mrtev? (Jako bonus se podívejte, jaké produkty se objevují v reklamách při hrůzu vzbuzujících pořadech. Mají něco společného s vaším problémem nedostatku pevné vůle?) Existují další odstrašující věci nebo varování, jejichž sledování by ve vás mohlo vyvolat touhu po nějakém uspokojení?

Někdy nás management teroru nedovede k pokušení, ale k prokrastinaci. Něco odkládáme jen kvůli tomu, že s touto činností je spojen určitý náznak naší smrtelnosti: domluvit si návštěvu lékaře, vyzvednout si předepsaný lék a správně ho užívat, postarat se o právní dokumenty, například o poslední vůli, šetřit peníze na důchod, dokonce i třeba jen vyhodit věci, které už nebudeme nikdy používat, nebo se zbavit oblečení, do kterého se už nevejdeme. Pokud objevíte něco, co dlouhodobě odkládáte nebo na to neustále „zapomínáte“, je možné, že se vyhýbáte tomu, abyste pohlédli do očí vlastní zranitelnosti? Je-li tomu tak, pokud si svůj strach uvědomíte, už jen to vám pomůže přijmout racionální rozhodnutí. Pokud rozumíme motivaci, je vždy jednodušší změnit vlivy, které nemůžeme vidět.

Televize a noční návštěvy lednice

Valerie si každý večer pouštěla na několik hodin televizi, většinou jen jako kulisu k nějaké jiné činnosti jako uklízení nebo příprava čehokoliv, co její děti potřebovaly na následující den. Obvykle sledovala zpravodajskou stanici, která se specializovala na případy nezvěstných osob, nevyřešených záhad a skutečných zločinů. Příběhy byly většinou fascinující, a i když si Valerie přála, aby některé fotografie zveřejněné v televizi raději neviděla, nedokázala odolat. Když jsme se pak na kurzu bavili o managementu teroru, poprvé se zamyslela nad tím, jaký na ni může mít každodenní sledování tolika děsivých příběhů vliv. Napadlo ji, zda s tím také nesouvisí noční vyjídání ledničky (což byl jeden z jejích problémů nedostatku pevné vůle), zda nepotřebuje jíst tolik brambůrků právě po příbězích unesených dívek a zavražděných manželek.

Valerie si začala všímat, jak se při sledování zpravodajství cítí, především pokud se tragédie týkaly dětí. Při následující hodině našeho kurzu nám referovala: „Je to hrůza. V žaludku cítím děs, ale je to jako kdybych byla přikovaná k televizi. Nedá se s tím nic dělat, i když to nemá vůbec nic společného se mnou. Vůbec nevím, proč něco takového vůbec dělám.“ Rozhodla se kanál hrůzy vypnout a mít místo toho jako kulisu něco méně stresujícího, hudbu, podcasty, nekonečné sitkomy. Za týden měla pocit, jako by každý večer z jejího života zmizel velký černý mrak, který jí kazil náladu. A navíc, když vyměnila zpravodajství plné hrůzy za přijatelnější média, zjistila, že už večer nemusí sníst velký pytel oříšků, který připravila na zítřek dětem do školy jako svačinu.

Udělejte si na dvacet čtyři hodin přestávku a izolujte se od televizního a rozhlasového zpravodajství, časopisů, novin a webových stránek, které se snaží vydělávat na vašem strachu. Pokud kvůli tomu, že nesledujete každou probíhající globální i soukromou krizi, nenastane konec světa (moje předpověď: nenastane), zamyslete se nad tím, jestli byste se nemohli neomezené konzumace těchto médií zříct.

Efekt „kašlu na to“: proč pocit viny nefunguje

Než si čtyřicetiletý muž objednal u baru sklenici piva, vytáhl z kapsy svůj elektronický diář a poznamenal si: 21.04, první pivo. Kolik se toho chystal večer vypít? Maximálně dvě piva. O několik kilometrů dále dorazila na vysokoškolskou kolej mladá žena. Za deset minut si do svého elektronického diáře naťukala: Jedna sklenka vodky. Večírek právě začínal!

Tito lidé se účastnili studie, kterou na State University of New York a na Pittsburghské univerzitě připravili psychologové zabývající se závislostmi. Skupina 144 dospělých ve věku od osmnácti do padesáti let dostala elektronické diáře, aby v nich mohla evidovat svoji konzumaci alkoholu. 17 Každé ráno v osm hodin se účastníci připojili k internetu, aby mohli ohlásit, jak se cítí po včerejším pití. Vědce zajímalo následující: co se stalo, když toho pokusné osoby vypily více, než měly v úmyslu?

Není nijak překvapivé, že ti účastníci, kteří pili předchozí večer přes míru, se druhý den ráno necítili dobře: bolesti hlavy, zvracení, únava. Ale jejich špatný stav se neomezoval jen na příznaky kocoviny. Mnozí cítili i vinu a stud. Tady se věci začaly komplikovat. Čím horší pocity měl člověk z toho, kolik včera večer vypil, tím více toho vypil dnes a následující večer. Pocit viny je donutil podívat se opět na dno sklenice.

Seznamte se s jednou z největších hrozeb pro lidskou pevnou vůli, s efektem „kašlu na to“. Poprvé ho popsali při výzkumu diet Janet Polivyová a C. Peter Herman, 18 kteří ho charakterizovali jako koloběh podlehnutí pokušení, jeho odmítnutí, následované ještě silnějším podlehnutím. 19 Vědci si všimli, že lidé držící dietu se po každém prohřešku proti ní cítí tak špatně (stačí kousek pizzy nebo nějaká sladkost*), že mají pocit, že tím pokazili celou dietu. Místo aby minimalizovali škody tím, že si už prostě znovu nekousnou, řeknou si: „Kašlu na to, už je to stejně v háji. Můžu to klidně sníst všechno.“

* U kterých potravin nejvíce litujeme, že jsme je jedli? Podle průzkumu, zveřejněného v roce 2009 v časopise Appetite , v nás vyvolávají největší pocit viny následující poživatiny: 1. sladkosti a zmrzlina, 2. bramborové čipsy, 3. dorty, 4. koláče, 5. jídlo z restaurací rychlého občerstvení.

Není to ale jen ochutnání něčeho nesprávného, co v lidech držících dietu vyvolá efekt „kašlu na to“. Stejný pocit viny se může objevit, pokud jedí více než ostatní, a může vést k tomu, že se najedí ještě více (nebo se později v soukromí nacpou k prasknutí). Každý dílčí zádrhel je může poslat do popsané likvidační spirály. V jedné ne tak úplně férové studii Polivyová a Herman upravili osobní váhu tak, aby si dietu držící účastníci studie mysleli, že přibrali tři kila. 20 Objevila se kvůli tomu u nich deprese, pocit viny a zklamání ze sebe sama – ale místo, aby se problém s váhou pokusili řešit, okamžitě se vrhli na jídlo, aby se nepříjemných pocitů zbavili.

Lidé držící dietu nejsou jediné oběti efektu „kašlu na to“. Do podobného koloběhu vás může přivést libovolný problém s nedostatkem pevné vůle. Efekt byl pozorován u kuřáků, kteří se snaží přestat kouřit, u alkoholiků, kteří chtějí být střízliví, u osob závislých na nakupování, které se snaží šetřit, a dokonce i u pedofilů, kteří se snaží kontrolovat své sexuální nutkání. Problém s pevnou vůlí může být libovolný, ale mechanismus koloběhu je vždy stejný. Pokud pokušení podlehnete, máte ze sebe špatný pocit, což vás motivuje udělat něco, abyste se cítili lépe. A jaká je ta nejlevnější a nejrychlejší strategie, jak se cítit lépe? Často pomůže právě ta věc, kvůli které se cítíte tak mizerně. Tímto způsobem se ochutnání několika čipsů může změnit ve vybírání drobků ze dna prázdného a mastného pytlíku. Nebo prohra několika mincí v hracím automatu může spustit velkolepou gamblerskou orgii. Říkáte si: „Už jsem stejně porušil (dietu, rozpočet, závazek nepít, předsevzetí), tak už na to teď kašlu... Alespoň si to pořádně užiji.“ Klíčové však je, že následující silnější recidiva není důsledkem prvního podlehnutí pokušení. Může za ni totiž pocit hanby, viny, ztráty kontroly a ztráty naděje, který následuje po prvním selhání. Jakmile v koloběhu jednou uvíznete, zdá se, že cesta ven neexistuje, musíte jen pokračovat. Vede to pak k ještě většímu selhání pevné vůle a díky tomu, jak si (opět) spíláte kvůli (dalšímu) podlehnutí pokušení, k ještě horšímu pocitu ze sebe sama. Ale věc, v níž hledáte útěchu, nemůže tento koloběh zastavit, protože produkuje jen další a další pocit viny.

POD MIKROSKOPEM:

KDYŽ SE OBJEVÍ SELHÁNÍ

Tento týden věnujte zvláštní pozornost tomu, jak zvládáte selhání pevné vůle. Podrobíte se kritice a říkáte si, že se v tomto nikdy nezměníte? Připadá vám, že toto selhání přesně ukazuje vaše slabé stránky: jste líní, hloupí, chamtiví, nekompetentní? Připadáte si bezmocní, cítíte vinu, hanbu, hněv nebo bezmoc? Využíváte toto selhání jako výmluvu pro další podlehnutí pokušení?

Prolomení koloběhu „kašlu na to“

Dva psychologové, Claire Adamsová z Lousiana State University a Mark Adams z Dukeovy univerzity, připravili studii, která měla zaručeně vyvolat efekt „kašlu na to“. 21 Pozvali do laboratoře mladé ženy, které si hlídaly váhu, a požádaly je, aby ve jménu vědy začaly konzumovat koblihy a sladkosti. Vědci chtěli ověřit fascinující hypotézu, jak prolomit koloběh „kašlu na to“. Pokud pocit viny podkopává sebekontrolu, mysleli si, bude možná opak pocitu viny sebekontrolu posilovat. Zvolili nepravděpodobnou strategii: přimět polovinu těchto koblihy pojídajících žen, které se podobnému jídlu normálně vyhýbají, aby se po tomto „selhání“ cítily lépe.

Výzkumníci ženám řekli, že se budou účastnit dvou nesouvisejících studií: jedna se týká vlivu jídla na náladu, druhá je chuťový test různých druhů sladkostí. V prvním případě byly ženy požádány, aby si vybraly koblihu s cukrovou nebo čokoládovou polevou a spořádaly ji během čtyř minut. Pak měly vypít plnou sklenici vody – to byl trik autorů studie, aby se ujistili, že si účastnice budou opravdu připadat zcela plné (když vás oblečení škrtí v pase, napomůže to pocitu viny). Pak ženy vyplnily dotazník na téma, jak se cítí.

Před druhým testem sladkostí byla polovině žen doručena speciální zpráva, jejímž účelem bylo zbavit je pocitu viny. Výzkumníci jim sdělili, že účastnice někdy kvůli tomu, že snědly celou koblihu, cítí vinu. Doporučili jim, aby na sebe nebyly tak tvrdé a myslely na to, že každý člověk má někdy slabší chvilku. Druhá polovina žen tuto zprávu nedostala.

Pak přišel na řadu druhý test, který měl ukázat, zda je možné prolomit koloběh „kašlu na to“ tím, že si odpustíte. Před každou z žen výzkumníci postavili tři velké mísy plné sladkostí: karamelové a čokoládové pralinky, ovocné želé, mentolové bonbony (vybrat si tedy mohl podle chuti opravdu každý). Požádali účastnice, aby ochutnaly jednotlivé druhy a posoudily jejich chuť, pak si mohly vzít další podle libosti. Pokud ženy cítily po koblize vinu, měly by si v tuto chvíli říct: „Už jsem dietu porušila, ale co, kašlu na to, je už úplně jedno, když se pořádně nacpu těch pralinek.“

Po skončení testu zvážili vědci mísy, aby zjistili, kolik toho každá účastnice studie zkonzumovala. Jejich tajná intervence, jež měla ženám umožnit, aby si svůj prohřešek proti dietě odpustily, zaznamenala úspěch na celé čáře: ženy, které tuto zprávu obdržely, snědly v průměru jen 28 gramů sladkostí, zatímco ty ostatní celých 70 gramů. (Pro srovnání, jedna pralinka váží asi 4 až 5 gramů.) Závěry této studie považuje většina lidí za velmi překvapivé. Podle selského rozumu by si osoby držící dietu měly informaci „každý má někdy slabší chvilku, nebuď k sobě tak tvrdý“ vyložit jako povolení k dalšímu jídlu. A přitom to, že se část žen zbavila pocitu viny, způsobilo, že se v dalším testu nepřejídaly. Mohli bychom si myslet, že pocit viny nás motivuje k tomu, že své chyby napravíme, ale ve skutečnosti je to jen další způsob, jak ten, kdo se cítí špatně, pokušení podlehne.

Cokoliv, jen ne odpustit si

Jakmile se před studenty svého kurzu zmíním o tom, že je dobré si odpustit, začnou rozhořčené argumenty jen pršet. Vypadá to, jako kdybych jim prozradila, že tajemství pevné vůle spočívá v tom, že musí házet koťátka pod kola rychle jedoucího autobusu. „Kdybych na sebe nebyl tvrdý, nikdy bych nic nedotáhl do konce.“ „Pokud bych si odpustila, udělám to znovu.“ „Můj problém nespočívá v tom, že jsem na sebe příliš tvrdá, ale v tom, že nejsem dostatečně sebekritická.“ Mnoha lidem připadá, že odpustit sami sobě znamená výmluvu, která povede jen k dalšímu podléhání pokušení. Studenti často tvrdí, že pokud k sobě budou velkorysí (když se tedy nezaměří na svá selhání, nebudou se kritizovat za to, že nesplňují své vlastní vysoké standardy, případně se nebudou zastrašovat vážnými důsledky, pokud se nezlepší), dopadne to tak, že nebudou dělat nic. Jsou přesvědčeni o tom, že potřebují slyšet v hlavě přísný hlas, který bude kontrolovat jejich chutě, instinkty i slabosti. Bojí se, že pokud se vzdají tohoto vnitřního diktátora a kritika, přijdou o sebekontrolu úplně.

Do určité míry tomu věříme všichni – koneckonců jsme se sebekontrole začali učit už jako děti, když nám rodiče dávali příkazy a trestali nás za jejich neplnění. V dětství je tento přístup nezbytný, protože (klidně si to přiznejme) děti jsou jako divoká zvířata. Lidský mozek není plně schopen sebekontroly až do rané dospělosti a děti prostě potřebují nějakou podporu zvenčí, než jim doroste prefrontální kůra. Někteří lidé se ale k sobě chovají, jako by stále ještě byli dětmi, a upřímně řečeno, často při tom vystupují spíše jako trestající rodiče než jako starostliví partneři. Jakmile ve svých očích podlehnou pokušení nebo v něčem selžou, okamžitě se začnou kritizovat: „Jsi tak líný! Co je s tebou?“ Každé selhání je důkazem, že na sebe musí být ještě přísnější. „Nedá se ti věřit, že uděláš to, co řekneš.“

Pokud se domníváte, že klíč k pevné vůli spočívá v tom, že na sebe budete ještě tvrdší, nejste sami. Ale není to pravda. Řada studií ukazuje, že sebekritika je konzistentně doprovázena nižší motivací a horší sebekontrolou. 22 Je také jedním z hlavních indikátorů deprese, která vymaže vaši schopnost řešit problémy typu „budu“ a „nebudu“. 23 Na druhé straně pochopení pro sebe sama (znamená to vyjadřovat si podporu, být k sobě laskaví, především musíte-li čelit stresu a selhání) je spojeno s vyšší motivací a lepší sebekontrolou. Podívejme se například na jednu studii z Carleton University v kanadské Ottawě, při níž výzkumníci během celého semestru zkoumali prokrastinaci u studentů. 24 Mnoho studentů odložilo přípravu na první zkoušku, ale ne všichni v tom pokračovali i u dalších zkoušek. Studenti, kteří na sebe byli tvrdší za to, že se nepřipravili včas na první zkoušku, se častěji nepřipravili ani na druhou zkoušku, na rozdíl od těch, kteří si první prohřešek odpustili. Čím tedy na sebe byli studenti v případě první prokrastinace tvrdší, tím déle prokrastinovali i v druhém případě! Vrátit se do hry jim pomohlo odpuštění, ne pocit viny.

Tato zjištění jsou v přímém protikladu s našimi instinkty. Jak je tohle možné, vždyť tolik z nás velmi silně intuitivně cítí, že sebekritika je úhelným kamenem sebekontroly, zatímco neustále odpouštění si je cesta, která vede k selhání. Co by mělo tyto studenty motivovat, když to není špatný pocit, že se nepřipravili na zkoušku? A co nás udrží ve hře, když nebudeme mít pocit viny z toho, že jsme podlehli pokušení?

Překvapivě je to odpuštění a ne pocit viny, co zvýší naši odpovědnost. 25 Vědci zjistili, že pokud se k nějakému svému selhání postavíme s pochopením, je mnohem pravděpodobnější, že za toto selhání převezmeme odpovědnost, než když k němu zaujmeme sebekritický postoj. Jsme také ochotnější naslouchat zpětné vazbě a radám ostatních a pravděpodobněji si z toho také vezmeme nějaké poučení.

Další důvod, proč odpuštění pomáhá lidem vzpamatovat se z chyb, které udělali, je skutečnost, že z nich sejme hanbu a bolest spojenou s určitým selháním. Efekt „kašlu na to“ je pokus utéct před špatnými pocity, které následují po nějakém neúspěchu. Bez pocitu viny a sebekritiky ale nemáme před čím utíkat. Znamená to také, že je snazší reflektovat, jak k selhání došlo, a snižuje se pokušení chybu zopakovat.

Na druhé straně, pokud neúspěch chápete jako důkaz, že skutečně jste nemožná osoba, která pokazí, na co sáhne, pak přemýšlet o svém selhání je vlastně jen nepříjemné cvičení v nenávisti k vlastní osobě. Vaším hlavním úkolem pak musí být tyto pocity utišit, ne hledat poučení. Toto je důvod, proč sebekritika jako strategie pro sebekontrolu nefunguje. Stejně jako jiné formy stresu vás totiž přivede k potřebě se s tím nějak vyrovnat, ať už to znamená zapít smutek v nejbližším baru nebo provětrat peněženku v nákupním centru.

CVIČENÍ PEVNÉ VŮLE:

ODPUSŤTE SI NEÚSPĚCH

Každý dělá chyby a občas selže. Více ale záleží na tom, jak se k těmto neúspěchům postavíme, než na samotném faktu, že k nim došlo. Níže naleznete cvičení, které psychologové používají k tomu, aby pomohli lidem získat soucitnější přístup k vlastním selháním. Různé výzkumy potvrdily, že tento přístup snižuje pocit viny, ale současně zvyšuje pocit osobní odpovědnosti – což je dokonalá kombinace, jak zvládnout problémy spojené s nedostatkem pevné vůle. Vzpomeňte si na konkrétní případ, kdy jste podlehli nějakému pokušení nebo prokrastinovali, a experimentujte s následujícími třemi úhly pohledu na toto selhání. Až příště někde neuspějete, můžete si na tyto body vzpomenout a vyhnout se tak bezvýchodné spirále pocitu viny, hanby a nového selhání.

1. Co cítíte? Když se zamyslíte nad konkrétním selháním, zastavte se na chvíli a popište, jak se cítíte. Jaké zaznamenáváte emoce? Jaké máte pocity v těle? Vybavíte si, jak jste se cítili okamžitě po selhání? Jak byste to popsali? Všimněte si, zda se uchýlíte k sebekritice, a pokud ano, co přesně si říkáte? Tato všímavost vám umožní uvědomit si, co cítíte, aniž byste měli nutkání utéct.

2. Jste jen člověk. Každý bojuje s nedostatkem pevné vůle a každý někdy nad věcmi ztratí kontrolu. Je to přirozená součást lidské existence a selhání neznamená, že s vámi něco není v pořádku. Zamyslete se nad pravdivostí těchto výroků. Vzpomenete si na někoho, koho respektujete a na kom vám záleží, kdo zažil podobná selhání a vnitřní boje? Tato perspektiva může otupit sebekritiku a pochyby.

3. Co byste řekli svému příteli? Představte si, jak byste uklidnili blízkého přítele, který zažil podobné selhání. Jakými slovy byste ho podpořili? Jak byste mu dodali odvahu, aby pokračoval ve snaze o dosažení svého cíle? Tato perspektiva vám ukáže způsob, jak se vrátit do hry.

Spisovatel bojuje s vnitřní sebekritikou

Ben, čtyřiadvacetiletý učitel na střední škole s literárními ambicemi, si stanovil cíl: dopsat první román do konce letních prázdnin. Tento termín znamenal, že musí každý den napsat deset stránek. Ve skutečnosti ale zvládl za den napsat jen dvě nebo tři stránky, pak na něj dolehlo, jak moc je pozadu za svým plánem, že následující den nenapsal vůbec nic. Jakmile si uvědomil, že do začátku školního roku knihu prostě nedopíše, připadal si jako podvodník. Pokud to nezvládl teď, kdy má tolik volného času, jak to bude moci udělat během roku, kdy musí opravovat domácí úkoly a připravovat se na výuku? Ben začal pochybovat i o tom, jestli vůbec má cenu snažit se román dopsat, když nebyl schopen pokročit tak, jak si představoval. „Skutečný spisovatel by dokázal ty stránky prostě vychrlit,“ říkal si. „Skutečný spisovatel by místo psaní nikdy nehrál počítačové hry.“ V tomto rozpoložení pak začal kriticky zkoumat svoji práci a dospěl k závěru, že to, co napsal, nestojí za nic.

Ben začal na podzim navštěvovat můj kurz a tehdy se svého cíle již úplně vzdal. Do kurzu se přihlásil, aby se naučil nové způsoby, jak motivovat studenty, ale když jsme probírali téma sebekritiky, najednou v tom poznal sám sebe. V souvislosti s odloženým románem si zkusil udělat cvičení zaměřené na odpuštění si a první pocity, kterých si všiml, byl strach a pochybnosti o sobě, kvůli nimž to vzdal. Nesplnění malého cíle – napsat deset stran denně – v něm vyvolalo obavy, že nemá talent nebo vůli jít za svým velkým cílem: stát se spisovatelem. Úlevu mu přineslo zjištění, že jeho neúspěchy plynou prostě z toho, že je člověk, a že nejsou důkazem, že nikdy nemůže uspět. Vzpomněl si na příběhy jiných spisovatelů, kteří také na počátku kariéry s psaním bojovali jako on. Aby získal sám k sobě chápavější přístup, představoval si, co by řekl svému studentovi, kdyby chtěl něco takto vzdát. Ben si uvědomil, že by ho vyzval, aby ve svém úsilí pokračoval, pokud je cíl pro něj skutečně důležitý. Řekl by mu, že cokoliv, co pro to udělá, ho posune směrem k cíli. Rozhodně by mu ale neřekl : „To je nějaký vtip? Tvoje práce nestojí za nic.“

Díky tomuto cvičení nalezl Ben ztracenou energii a vrátil se k psaní románu. Rozhodl se, že se bude psaní věnovat jednou týdně, což během školního roku představuje realističtější cíl, který bude v jeho silách splnit.

Všichni máme tendenci uvěřit pochybnostem a sebekritice, ale budeme-li těmto hlasům naslouchat, k cíli se nijak nepřiblížíme. Místo toho raději věnujte pozornost názoru dobrého přítele nebo mentora, který ve vás věří, chce pro vás to nejlepší a podpoří vás, když se budete zmítat v pochybnostech.

Rozhodněte se, že se budete cítit dobře

Zatím jsme se seznámili s různými způsoby, jak může dojít k tomu, že pokud se cítíte špatně, snáze podlehnete pokušení. Stres podporuje touhu a postará se o to, že mozek je ještě otevřenější pokušení. Připomínka smrtelnosti nás může přivést k tomu, že hledáme útěchu v jídle, nakupování nebo v cigaretách. Pocit viny a sebekritika? To je přímá cesta k efektu „Kašlu na to, teď už je to jedno a můžu si dělat, co chci.“

Někdy nás ale to, že se cítíme špatně, může posunout úplně jiným směrem. Jsme přemoženi pocitem viny, úzkostí a stresem – a obrátíme se k jediné věci, po níž se skutečně budeme cítit dobře: rozhodneme se, že něco změníme. Janet Polivyová a C. Peter Herman, psychologové z Torontské univerzity (vědci, kteří jako první identifikovali efekt „kašlu na to“), zjistili, že pro změnu se nejsnáze rozhodneme ve chvíli, kdy jsme na úplném dně: 26 cítíme vinu za přejídání, nevěřícně zíráme na výpis z banky, probudíme se s kocovinou nebo se bojíme o své zdraví. Rozhodnout se pro změnu přinese okamžitou úlevu a pocit, že máme věci pod kontrolou. Nemusíme si už myslet, že jsme osoba, která udělala chybu. Stal se z nás úplně nový člověk.

Slib, že něco změníme, nás naplní nadějí. Rádi si představujeme, jak nám to zcela změní život, a oddáváme se fantaziím, jaký z nás pak bude člověk. Výzkumy ukazují, že lidé, kteří se rozhodnou držet dietu, si pak připadají silnější; pokud se rozhodnou cvičit, připadají si vyšší. (Nikdo samosebou netvrdí, že tyto fantazie jsou realistické.) Říkáme si: lidé se k nám budou chovat jinak. Všechno bude jiné. Čím větší si stanovíme cíl, tím větší bude příliv naděje. A když se rozhodneme pro změnu, budeme ve velkém pokušení stanovit si nějaký obzvlášť velký úkol. Proč se rozhodnout pro něco skromného, když opravdu gigantický cíl způsobí, že se budeme cítit ještě lépe? Proč začínat něčím malým, když jsou naše sny tak velké?

Bohužel, příslib změny – podobně jako příslib odměny nebo příslib úlevy – málokdy přinese to, co od něho očekáváme. Nerealistický optimismus může způsobit, že se budeme na chvíli cítit dobře, ale také předznamenává to, že se později budeme cítit mnohem hůře. Rozhodnout se pro změnu je nejsilnější varianta okamžitého uspokojení: dostaví se všechny ty příjemné pocity a nemusíte udělat vůbec nic. Ale pak přijde vystřízlivění a zjistíte, že něco doopravdy udělat je náročnější a že počáteční odměny nejsou tak uspokojivé, jak jsme si ve fantazii představovali („Zhubla jsem pět kilo a pořád dělám tuhle hroznou práci!“) Jakmile musíme čelit prvním neúspěchům, původní nadšení ze změny je vystřídáno zklamáním a frustrací. Nenaplnili jsme očekávání, což vyvolalo starý známý pocit viny, depresi, pochyby o sobě – a emoční přínos rozhodnutí něco změnit se vypařil. V tomto bodě to většina lidí úplně vzdá. Změní se to pouze v okamžiku, kdy máme opět pocit, že nad věcmi ztrácíme kontrolu a potřebujeme další dávku naděje, takže se opět rozhodneme pro změnu – a celý cyklus začíná znovu.

Polivyová a Herman tomu říkají „syndrom falešné naděje“. Jakožto strategie změny tento systém nefunguje. Je to ale způsobeno tím, že jsme ho od počátku nechápali jako strategii pro skutečnou změnu. Jeho cílem je, abychom se cítili lépe, a to není totéž. Pokud to jediné, co nás zajímá, je naděje, pak to není iracionální strategie. Rozhodnout se pro změnu je pro většinu lidí na procesu změny ta nejpříjemnější část. Pak už to s námi jde jen z kopce: musíte se kontrolovat, říkat ne, když se vám chce říct ano, říkat ano, když se vám chce říct ne. Toto úsilí změnu skutečně realizovat se nedá vůbec porovnat (z hlediska pocitu štěstí) s tím, když si představujete, že něco změníte. Je tudíž mnohem jednodušší, ale také mnohem zábavnější získat z  příslibu změny, co se jen dá, a ignorovat tu nepříjemnou práci, která by měla následovat. Toto je důvod, proč tolik lidí věci raději vzdává a pak začíná znovu, znovu a znovu, místo aby se pokoušeli najít způsob, jak něco změnit jednou provždy. Uspokojení, které přinášejí představy o tom, co všechno můžeme změnit, je droga, které je velmi těžké se vzdát.

Syndrom falešné naděje je mimořádně záludný, protože se obvykle maskuje jako sebekontrola. Ve skutečnosti nás ale jen mistrným způsobem přelstí. Vsadila bych se, že zatímco čtete tyto řádky, nejste si možná ještě plně vědomi toho, že zde hovoříme o další pasti na pevnou vůli, ne o světlejší stránce toho, že se cítíme špatně. A právě to je důvod, proč je dobré se příslibem změny zabývat. Existuje tenká hranice mezi motivací, kterou potřebujeme, abychom něco dokázali změnit, a určitým nerealistickým optimismem, který naše cíle jen sabotuje. Potřebujeme věřit, že změna je možná: bez naděje bychom rezignovali a nechali vše tak, jak je. Musíme se ale vyhnout obvyklé chybě, kdy využíváme příslib změny k tomu, abychom se cítili lépe, a ne k tomu, abychom změnili své chování. Jinak se totiž může stát, že z něčeho, co vypadá jako pevná vůle v praxi, se stane jen další krysa, která mačká páčku a doufá, že tentokrát odměnu už dostane.

POD MIKROSKOPEM:

ROZHODNĚTE SE, ŽE SE BUDETE CÍTIT DOBŘE

Zamyslete se na chvíli nad vlastní motivací a nad tím, co od změny očekáváte. Cítíte vůli něco změnit jen ve chvíli, kdy jste na dně? Je tím nejlepším na plánování změn to, když si představujete, jak úspěšná změna změní váš život? Používáte představy o své budoucnosti k tomu, abyste se okamžitě cítili lépe, spíše než k tomu, abyste podnikli konkrétní kroky vedoucí ke změně vašeho chování?

CVIČENÍ PEVNÉ VŮLE:

OPTIMISTICKÝ PESIMISMUS VEDE

K ÚSPĚŠNÉMU ROZHODNUTÍ

Optimismus nás motivuje, ale špetka pesimismu nám umožní uspět. Výzkumy ukazují, že pokusit se předpovědět, jak a kdy by na vás mohlo čekat pokušení, abyste sešli z nastoupené cesty, zvyšuje šance, že své rozhodnutí realizujete.

Zeptejte se sami sebe v souvislosti s vaším problémem nedostatku pevné vůle: Kdy se pravděpodobně objeví nějaké pokušení, abych to vzdal? Co by mě mohlo nejspíše rozptylovat na cestě za mým cílem? Čím si odůvodním, že jsem se rozhodl prokrastinovat? Jakmile máte tento scénář v hlavě, představte si sami sebe v této situaci, jak se budete cítit a co si asi budete myslet. Představte si, jak by se mohlo odvíjet toto potenciální typické selhání pevné vůle.

Pak z tohoto imaginárního selhání udělejte úspěch. Zvažte, jaké konkrétní kroky byste mohli podniknout, abyste ve svém odhodlání nepolevili. Musíte si připomínat, co vás motivovalo? Musíte se bránit pokušení? Zavolat přátelům, aby vás podpořili? Použít některou ze strategií na zvýšení sebekontroly, které jste se naučili? Jakmile máte v hlavě připravenou nějakou strategii, představujte si, že ji realizujete. Vizualizujte si, jaké to bude. Podívejte se sami na sebe, jak jste uspěli. Čerpejte z této představy důvěru, že uděláte vše, co je třeba, abyste svého cíle dosáhli.

Plánovat neúspěch tímto způsobem je projev soucitu k sobě samotnému, ne projev pochybností. 27 Až přijde okamžik možného selhání, budete připraveni postupovat podle tohoto plánu.

Slovo na závěr

Abychom se mohli vyhnout stresem způsobeným selháním pevné vůle, musíme zjistit, po čem se budeme skutečně cítit lépe. Nejde o falešné přísliby odměny ani o prázdné sliby, že něco změníme. Musíme si udělit svolení tyto věci udělat a bránit se před zdroji stresu, které nemají s našimi životy nic společného. Pokud zažijeme nějaké selhání (a to se stane), musíme si ho umět odpustit a nepoužívat je jako výmluvu, že nyní už můžeme podlehnout pokušení nebo to celé vzdát. Je-li naším cílem vyšší sebekontrola, mnohem lepší strategií je se sebou samotnými soucítit než se trestat.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .