Copyright © Giles Milton, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015

Translation © Jan Kozák, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7462-941-9

ISBN mobi 978-80-7462-950-1

Věnuji Josephovi.

Část I.

Tohle jsem o Hitlerovi vůbec nevěděl

Göring nemá jednu kouli,
Hitlerovy jsou zas malý.
Himmler to má podobný
a Goebbels nemá žádný.

Původní slova k říkance „Hitler má jen jednu kouli“, asi srpen 1939.

Připisuje se Tobymu O’Brienovi, publicistovi Britské rady.

Hitlerova anglická přítelkyně

Unity Mitfordová byla všedně vyhlížející dívka se zkaženými zuby a kyprým břichem. Svým zvláštním vzhledem se ale nikdy nijak netrápila – uvědomovala si totiž, že muže svých snů získá mnohem spíš upřímností než okázalým předváděním těla.

V létě roku 1934 odjela do Mnichova s nadějí, že se tam setká se svým idolem, Adolfem Hitlerem. Přestože byl vůdcem Německa, bylo poměrně snadné ho zahlédnout na veřejnosti, protože trávil hodně času ve městě a denně jedl ve stejných kavárnách a restauracích.

Když se Unity dozvěděla, že Hitler často obědvá v restaurantu Osteria Bavaria, začala se tam stravovat taky. Dělala všechno, co jen mohla, aby upoutala jeho pozornost. Uběhlo však celých deset měsíců, než Hitler konečně pozval urputnou anglickou dívku ke svému stolu. Pak spolu klábosili celou půlhodinu, načež rychle zjistili, že jsou spřízněné duše.

„Byl to ten nejúžasnější a nejkrásnější [den] v mém životě,“ napsala Unity svému otci. „Jsem tak šťastná, že by mi ani trošičku nevadilo, kdybych teď zemřela. Myslím, že jsem ta nejšťastnější dívka na světě. Pro mě je to nejskvělejší muž všech dob.“

Její city byly opětovány. Hitlera zejména zaujalo Unityino druhé jméno, Valkyrie. Rovněž ho fascinoval fakt, který se dozvěděl, totiž že dívčin dědeček překládal německá antisemitská díla Houstona Stewarta Chamberlaina, což byl Hitlerův oblíbený autor.

Hitler měl svou světlovlasou britskou společnici ve stále větší oblibě, samozřejmě k nelibosti jeho „oficiální“ přítelkyně Evy Braunové. „Říkají jí Valkyrie a taky tak vypadá, včetně těch jejích nohou,“ zapsala si Braunová pohrdavě do deníku. „Já, milenka největšího muže Německa i celého světa, tady sedím a čekám a slunce se mi vysmívá skrz okenní tabule.“

Unity byla záhy představena lidem v Hitlerově nejužším kruhu. Zvlášť dobře si rozuměla s brutálním Juliusem Streicherem, nakladatelem sžíravých antisemitských novin Der Stürmer.

Když Unity jednou pronesla rasistickou přednášku proti Židům, Streicher se jí zeptal, zda by nechtěla přispívat do jeho novin. Unity se cítila polichocená. „Angličané nemají o židovském nebezpečí ani ponětí,“ začínal její článek. „Naši nejhorší Židé pracují pouze v zákulisí. S radostí myslíme na den, kdy budeme moci říci – Anglie Angličanům! Pryč se Židy! Heil Hitler!“ A svůj text zakončila slovy: „Prosím, uveřejněte celé mé jméno, chci, aby všichni věděli, že jsem nepřítelem Židů.“

Hitlera tak potěšilo, co Unity napsala, že jí udělil odznak se zlatou svastikou a na olympiádě v Berlíně roku 1936 jí také přidělil soukromou lóži.

Stala se tedy jednou z führerových intimních přítelkyň, při mnoha příležitostech ho navštěvovala a neustále mu dávala najevo svůj obdiv. I on jí byl uchvácený – v roce 1938 jí dokonce poskytl byt v Mnichově. Unity si ve svém zalíbení dělala velké naděje na to, že ve vůdcově srdci nahradí Evu Braunovou.

Tou dobou však Unityino chování vyvolalo podezření britské tajné služby. Její blízkost k Hitlerovi děsila především hlavu MI5, Guye Liddella. Věděl, že pokud se vrátí do Británie, bude kvůli svému přátelství s Hitlerem souzena za velezradu.

Unity ale odmítla Německo opustit, a to i poté, co mu Británie vyhlásila 3. září 1939 válku. Přesto ji hluboce zasáhlo, co se stalo, především kvůli tomu, jaký dopad to mělo na její vztah s Hitlerem.

Proto tehdy v Mnichově odešla do Anglické zahrady, přiložila si k hlavě pistoli s perleťovou rukojetí a stiskla spoušť.

Výstřel ji vážně zranil, ale Unity jako zázrakem přežila. Hospitalizovali ji nejdříve v Mnichově (účty zaplatil Hitler), později ji přesunuli do Švýcarska. Jakmile se trochu zotavila, přiletěla za ní její sestra Deborah s tím, že ji vezme domů do Anglie.

„Rozhodně jsme nebyli připraveni na to, co jsme spatřili: osoba v posteli byla zoufale zubožená. Ztratila třináct kilo a zbyly z ní jen ohromné oči a zacuchané vlasy, jichž se nikdo nedotkl od doby, co její lebkou prolétla kulka.“

Co se stalo pak, zůstává zahalené tajemstvím. Podle oficiálních výkladů vzali Unity do rodinného domu ve Swinbrooku v Oxfordshiru. Naučila se znovu chodit, ale nikdy už se plně nezotavila. Zemřela v roce 1948 na následky meningitidy, kterou způsobila kulka v jejím mozku.

O jejím návratu do Anglie však existuje i poutavější příběh. Objevily se nikdy nepotvrzené dohady, že Unity odvezli do soukromé porodnice v Oxfordu. Tam, v naprostém utajení, dala život Hitlerovu levobočkovi.

Val Hannová, žena, která tohle prohlásila, je neteří bývalé ředitelky nemocnice, Betty Nortonové. Betty ten příběh pověděla své sestře a ta ho potom sdělila Val.

Pokud je to pravda, znamenalo by to, že Hitlerovo dítě možná stále žije a bydlí někde v Anglii.

Fakta však nikdy nebudeme vědět jistě: Betty Nortonová už dávno zemřela a porodnice v těch bouřlivých časech nevedla řádně zápisy dětí, které se narodily během války.

Hitlerův americký synovec

Svou identitu držel v tajnosti až do smrti. Nikdo z jeho sousedů v Patchogue na Long Islandu neměl tušení, že William Stuart Houston se ve skutečnosti narodil jako William Hitler. A nevěděli ani to, že jeho strýc byl vůdcem nacistického Německa.

Tak tomu bylo až do Williamovy smrti v roce 1987, kdy pravda o jeho původu vyšla najevo. Zůstává však několik nezodpovězených otázek, na které jeho synové, z nichž tři stále žijí v Americe, nebyli schopni odpovědět.

Williamův příběh začíná v edvardiánském Liverpoolu. Nevlastní bratr Adolfa Hitlera Alois se do tohoto města přistěhoval v roce 1911. Oženil se se svou milou, rodilou Irkou Bridgit Dowlingovou, a ta brzy otěhotněla. Když přišel na svět malý William, sousedé mu říkali Paddy Hitler.

Alois ale svou ženu a syna v roce 1914 opustil a vrátil se do Německa. Uběhlo pak celých deset let, než kontakt s Bridgit obnovil. Požádal ji, aby Williamovi dovolila odjet do Německa.

William si tedy roku 1929 udělal krátký výlet za otcem; o čtyři roky později se vrátil znovu, to už ovšem zůstal mnohem déle. Doufal totiž, že něco získá díky pozici svého strýce, který byl německým kancléřem.

Hitler synovci nejdřív zajistil přechodné místo v bance, načež mu zaopatřil zaměstnání v automobilce. Williamovi se práce zpočátku nelíbila a opakovaně žadonil, ať mu strýc sežene něco lepšího. Hitler ale odmítl dál synovci pomáhat. Nakonec Williama přímo na Hitlerův příkaz z práce propustili. Byl obviněn, že se pokoušel prodávat auta na vlastní pěst.

William Hitlera stále občas vídal, ale Adolf už nebyl ten přátelský strýček jako za starých časů. „Nikdy nezapomenu na to, jak pro mě naposledy poslal,“ napsal William. „Když jsem přišel, byl v surové náladě. Chodil sem a tam, oháněl se bičem z koňské kůže, ..., řval urážky na mou hlavu, jako kdyby měl politický projev. Kvůli jeho pomstychtivé krutosti, kterou jsem toho dne zažil, jsem se začal bát o své bezpečí.“

William pochopil, že nastal čas Německo opustit. V únoru roku 1939 odplul do Spojených států.

Po vypuknutí války zahájil William přednáškové turné po USA, na němž veřejně odsuzoval extravagantní životní styl svého strýčka-führera. „Není vůbec pravda, že pohrdá rozmařilou okázalostí,“ vykládal publiku. „Obklopil se tak přemrštěným luxusem, jaký neměl žádný císař. Všechna muzea v Německu byla vydrancována a oloupena o koberce, tapiserie a malby nevyčíslitelné hodnoty, jen aby on ozdobil své nové kancléřství v Berlíně.“

Když se do války zapojila i Amerika, napsal William prezidentu Rooseveltovi, aby mu povolil vstoupit do americké armády. Dopis byl poslán na FBI, která mu službu povolila. Podle jednoho z dokumentů prý náborový důstojník řekl: „Rád vás vidím, Hitlere. Jmenuji se Hess.“

Ke konci války William zřídil lékařskou laboratoř, která analyzovala vzorky krve pro nemocnice. Když se rozběhl Norimberský proces, pokoušel se plně odstřihnout od své minulosti Hitlera. Změnil si jméno na William Stuart Houston a usadil se s manželkou na Long Islandu. Ze čtyř synů, kteří se jim narodili, tři dosud žijí.

William zemřel roku 1987 a byl v anonymitě pochován do stejného hrobu jako jeho matka. Zde by mohlo vyprávění skončit, nebýt amerického novináře Davida Gardnera, který začal pátrat po Hitlerově rodině. Nakonec zakopl i o podivný příběh Williama Hitlera a zjistil, že členové Hitlerova klanu jsou živí a zdraví a bydlí v Americe.

Rodina ovšem trvá na tom, že William Hitlera do smrti nenáviděl, a hrdě poukazuje na jeho neposkvrněnou vojenskou minulost – bojoval přece proti nacistickému Německu.

Zůstávají tu však dvě záhady. Proč si William Hitler vybral jako nové jméno právě Stuart Houston, nápadně se podobající jménu antisemitského autora Houstona Stewarta Chamberleina, což byl přece oblíbený spisovatel Adolfa Hitlera? A proč dal svému nejstaršímu synovi Alexandrovi druhé jméno Adolf?

Když Hitler bral kokain

Injekce začínaly brzy po snídani. Jakmile Adolf Hitler dojedl misku ovesné kaše se lněným olejem, zavolal si osobního lékaře Theodora Morella.

Doktor vyhrnul pacientovi rukáv, aby mu mohl vstříknout výjimečný drogový koktejl, přičemž mnohé z jeho složek jsou dnes hodnoceny jako nebezpečné, návykové a nelegální.

Každý den po více než devět let mu doktor Morell podával amfetaminy, barbituráty a opiáty v takovém množství, až se stal známý jako „říšský mistr injekcí“. Někteří z Hitlerova nejužšího kruhu dokonce uvažovali i o tom, zda nechtěl vůdce zabít.

Avšak Theodor Morell byl Hitlerovi příliš oddaný na to, aby ho zabíjel. Značně obézní mastičkář, jemuž silně táhlo z úst a jehož tělesný pach byl strašlivý, se s führerem poprvé setkal na jednom večírku v Berghofu.

Hitler dlouho trpěl podlomeným zdravím, míval žaludeční křeče, průjem a chronickou plynatost tak silnou, že musel po každém jídle odejít od stolu, aby ze sebe dostal ohromné množství větrů.

Jeho stav ještě zhoršovala netradiční strava. Už v roce 1931, poté, co přirovnal jedení šunky k jedení lidské mrtvoly, přestal požívat maso. Od té doby konzumoval velké množství vodnaté zeleniny rozemleté na kaši nebo rozmačkané na drť. Doktor Morell při jednom takovém jídle vůdce pozoroval a pak studoval důsledky. „Došlo k zácpě a kolosální plynatosti takového rozsahu, s jakým jsem se předtím setkal jen zřídkakdy,“ zapsal si. A ujistil Hitlera, že má zázračné drogy schopné vyléčit všechny jeho problémy.

Začal tím, že mu naordinoval malé černé tabletky s názvem „Pilulky doktora Küstera proti plynatosti“. Hitler jich bral šestnáct denně – očividně si neuvědomoval, že obsahují velké množství strychninu. Větry se sice zmírnily – dočasně –, avšak tablety téměř jistě způsobily poruchy pozornosti a bledě žlutavou kůži, což poznamenalo vůdcovy poslední roky.

Následně doktor Morell předepsal typ hydrolyzované bakterie E. coli zvaný mutaflor, který snad dál stabilizoval führerovy střevní potíže. Každopádně sám Hitler byl doktorovou prací natolik nadšený, že ho přizval do nejužšího kruhu nacistické elity. Napříště se už Morell od něj nikdy moc nevzdaloval.

Kromě žaludečních křečí Hitler také trpěl ranní slabostí. Proto mu Morell pro ulehčení píchal vodnatou tekutinu, kterou namíchal z prášku uchovávaného v balíčcích ze zlaté fólie. Nikdy neodhalil, jaké jsou účinné složky tohoto léku, jemuž říkal vitamultin, ale kdykoli ji svému svěřenci podal, prováděla látka pravé divy. Během několika minut vstal Hitler z gauče osvěžený a plný energie.

Ernst-Günter Schenck, lékař SS, pojal proti zázračné léčbě doktora Morella podezření, a zmocnil se proto jednoho ze zlatých balíčků. Když jej otestovali v laboratoři, zjistilo se, že je to amfetamin.

Dokud drogy fungovaly, Hitler si nedělal starosti s tím, co se mu podává. Netrvalo proto dlouho a stal se tak závislým na „lécích“ doktora Morella, že vložil všechny své zdravotní potíže do jeho rukou. To však mělo katastrofální a dlouhodobé důsledky. Invazi do sovětského Ruska vedl pod vlivem osmdesáti rozmanitých drog včetně testosteronu, opiátů, sedativ a laxativ. Podle doktorových lékařských záznamů bral rovněž barbituráty, morfium, býčí sperma a probiotika.

Avšak tou nejpřekvapivější drogou, kterou doktor Morell vůdci předepsal, byl kokain. V Německu 30. let se při zdravotních neduzích občas příležitostně využíval, ale vždycky v extrémně nízkých dávkách a v koncentraci nižší než jedno procento. Morell začal vůdci podávat kokain prostřednictvím očních kapek. A jelikož Hitler očekával, že se po požití drog bude cítit lépe, dostával do kapek desetinásobné množství kokainu. Tak koncentrovaná dávka mohla docela dobře spustit psychotické chování, jímž se Hitler vyznačoval v pozdějších letech.

Führer zkrátka přišel na to, že kokain je vysoce účinný. Podle utajených lékařských záznamů, které vypluly na světlo až v roce 2012 v Americe (včetně sedmačtyřicetistránkové zprávy sepsané Morellem a dalšími lékaři, kteří o Hitlera pečovali), se Hitler brzy začal drogy dožadovat. To byla jasná známka, že se u něj rozvíjí vážná závislost. Kromě očních kapek začal také šňupat kokain v prášku, aby si „vyčistil dutiny a ulevil krku“.

Kokain možná vyvolával pocity pohody, ale nedokázal nijak povzbudit führerův sexuální pud. Aby jeho trapnou potíž překonal, začal mu Morell podávat injekce na podporu mužství. Obsahovaly výtažky z prostaty mladých býků. Také vůdci předepsal lék zvaný testoviron, což bylo léčivo získávané z testosteronu. Hitler si injekci dával vždy předtím, než strávil noc s Evou Braunovou.

Dlouhodobé účinky braní těchto drog, zejména amfetaminů, vedly ke stále nevypočitatelnějšímu chování. Nejviditelněji se to projevilo během setkání Hitlera s Mussolinim v severní Itálii. Hitler se snažil přesvědčit svůj italský protějšek, aby ve válce nepřecházel na druhou stranu, přičemž se začal chovat nespoutaně hystericky. Historik třetí říše Richard Evans uvádí: „Můžeme si být zcela jisti, že Morell podal Hitlerovi před návštěvou Mussoliniho nějaké tablety… [Byl] každý den plný energie, povídal, mluvil páté přes deváté; zjevně byl na speedu.“

Jak se válka blížila ke konci, byl na tom Hitler se zdravím stále hůř. Kvůli závislosti na drogách měl tak jehlami rozpíchané paže, že Eva Braunová nazvala Morella „injekčním felčarem“. Udělal z Hitlera narkomana. Doktor však dál uctíval svého milovaného vůdce jako hrdinu a zůstal s ním v jeho berlínském bunkru až téměř do konce.

Po pádu třetí říše zajali doktora Morella Američané a přes dva roky ho vyslýchali. Jeden z vyšetřujících důstojníků byl silně znechucen jeho slabou potřebou osobní hygieny.

Morell nebyl nikdy obviněn z válečných zločinů a v roce 1948, krátce po propuštění z vězení, zemřel na mozkovou mrtvici. Zanechal po sobě tajné lékařské záznamy – právě ty, které odhalily mimořádnou drogovou závislost jeho oblíbeného pacienta.

Je ironií, že muž, jenž měl Hitlerovi vrátit zdraví, přispěl nejspíš víc než kdokoli jiný k jeho pádu.

Část II.

Jémine, tam je zima

Pojistný nárok domácích mazlíčků, kteří se na Titaniku utopili v ledové mořské vodě:

Robert W. Daniel

Jeden čistokrevný francouzský buldok jménem Gamin de Pycombe: 750 dolarů

William Carter

Jeden King Charles španěl a jeden erdelteriér: 300 dolarů

Ella Holmes Whiteová

Čtyři kohouti a slepice: 207 dolarů 87 centů

Harry Anderson

Jeden čau-čau: 50 dolarů

Mrtvola na Everestu

Mrtvola byla zmrzlá a vybělená sluncem. Ležela ve sněhu tváří dolů, zcela natažená a obrácená směrem po svahu vzhůru. Horní část těla byla přilepená ledem k suťovému podkladu. Paže, stále ještě svalnaté, byly zdvižené nad hlavu.

Horolezec George Mallory byl naposledy spatřen 8. června 1924. Od chvíle, kdy se spolu s Andrewem Irvinem vydali jako první vystoupat na vrchol Everestu, je pohřešovali. Devadesát let bylo předmětem vášnivých spekulací, zda se jim skutečně podařilo, nebo naopak nepodařilo dosáhnout cíle.

Na jaře roku 1999 zorganizoval Američan Eric Simonson expedici pro pátrání po Mallorym a Irvinovi. Na Everest vyrazilo pět zkušených horolezců s cílem najít tělo alespoň jednoho, nebo nejlépe obou pohřešovaných lezců.

V pátrání jim pomáhalo několik vodítek. V roce 1975 zakopl čínský lezec Wang Hung-pao v 8 100 metrech o „nějakého mrtvého Angličana“. Wang o nálezu stihl říct svému lezeckému partnerovi, načež ho smetla lavina. Přesná poloha „nějakého mrtvého Angličana“ tedy nebyla nikdy určena.

Pětičlenný tým zkušených horolezců Erika Simonsona se do hledání pustil velmi odhodlaně. Conrad Anker, Dave Hahn, Jake Norton, Andy Politz a Tap Richards byli rozhodnutí uspět, ačkoliv se všechny okolnosti obracely proti nim.

Jejich průzkum se soustředil na širokou sněhovou terasu o rozloze dvanácti fotbalových hřišť. Terasa se naklání v děsivém úhlu a leží ve výšce 7 925 metrů. Muži věděli, že pokud ztratí rovnováhu, zanese je třicetistupňový svah o více než 2 100 metrů níž na ledovec Rongbuk.

1. května Conrad Anker právě pročesával svah, když vtom náhle vykřikl. Zahlédl, jak z ledu trčí mrtvola, bílá jako alabastr. Ostatní z party se přesunuli k němu a začali mrtvolu vylamovat ze zamrzlého místa jejího posledního odpočinku. Zatímco kopali, pečlivě studovali tělo: holenní i lýtková kost na pravé noze byly zlomené, pravý loket vymknutý, pravý bok rovněž vážně poraněný. Mrtvý měl kolem hrudního koše pevně omotané lezecké lano.

Netrvalo dlouho a horolezci mohli tělo identifikovat. Když Tap Richards rozepnul oblečení, objevil visačku se jménem: G. Mallory.

„Možná to bylo nadmořskou výškou a tím, že jsme si všichni sundali kyslíkové přístroje,“ poznamenal Dave Hahn, „ale chvíli trvalo, než nám ta skutečnost došla. Byli jsme přímo před samotným Georgem Mallorym.“

Otázka, zda se Mallorymu a Irvinovi podařilo dojít na vrchol, ovšem zůstávala nezodpovězená. Zemřeli cestou nahoru? Nebo až po cestě zpět?

Tým doufal, že najde Malloryho fotoaparát. Odborníci z Kodaku totiž prohlásili, že film, třebaže starý, by šel vyvolat. Když ale muži sáhli do váčku na Malloryho krku, našli jen kovovou plechovku s polévkovými kostkami: „Brand & Co. Pikantní masové pastilky.“

Byly tu taky další důkazy: mosazný výškoměr, kapesní nůž, kapesník s monogramem a ve vnitřní kapse nepoškozené sluneční brýle.

A právě brýle se staly důležitým vodítkem ke zjištění, co se toho dne roku 1924 vlastně stalo. Jen pár dní před pokusem o zdolání vrcholu utrpěl Malloryho druhý lezecký partner Edward Norton těžkou sněžnou slepotu, poněvadž si zapomněl nasadit sluneční brýle.

Kdyby Mallory lezl za denního světla, slunečních brýlí by se nezbavoval. Fakt, že je měl v kapse, svědčil o tom, že se horolezci za dne dostali na vrchol a po setmění pak sestupovali.

Neméně zajímavá byla obálka nalezená na Malloryho těle. Byla pokrytá čísly – údaji o tlaku v kyslíkových lahvích, které s sebou nesli. Dlouho se totiž věřilo, že muži neměli dost kyslíku na to, aby dosáhli až na vrchol. Čísla však naznačovala, že dva horolezci si nesli pět, možná i šest lahví – a to bylo k dosažení vrcholku hory víc než dost.

Ještě dráždivější pak byla další věc: Pátrači čekali, že u Malloryho objeví fotografii jeho ženy Ruth, neboť horolezec byl známý tím, že ji s sebou nosil. Slíbil, že ji zanechá na vrcholu hory. Jenže fotka se nikde nenašla, přestože peněženka i další doklady byly nedotčené.

Muži, kteří Malloryho našli, tak mohli poskládat uvěřitelný scénář toho, co se osudného večera před horolezcovou smrtí stalo. Je to příběh dobrodružství a tragické chyby – chyby, která vedla až k jeho zkáze.

Je pozdě večer 8. června, dlouho po setmění, a oba lezci jsou stále ještě vysoko na hoře. Zmáhá je vyčerpání a zásoby kyslíku se tenčí, takže se zoufale snaží dostat do bezpečí. Jakmile překročí nechvalně známou vrstvu mramoru a fylitu známou jako Žlutý pruh, jeden z horolezců uklouzne.

Mohl to být právě Mallory. Jeho pád zadrží lano, které jím mrští o skalnatý výchoz. Okamžitě si zlomí žebra a vymkne loket. Ale lano ho stále drží, takže se houpe v prázdnu.

Potom však lano nečekaně praskne a muž se řítí do tmy. Dopadne na příkrou sněhovou římsu a zlomí si lýtkovou i holenní kost. Přesto se ještě nezastaví. Gravitace ho strašlivou rychlostí táhne po severní stěně.

Lezec je vyděšený a zažívá hrozivou bolest, ale pořád ještě je při vědomí a snaží se zachránit. V zoufalství se zachytí zmrzlé suti a zaboří prsty do ledu. Klouže však stále rychleji a rychleji, až narazí čelem na rozeklaný skalní výchoz. Ten mu prorazí hlavu.

Pád se postupně úplně zastaví a ve stejné chvíli pozbývá lezec vědomí. Bolest a podchlazení rychle získávají převahu. Za pár minut je George Mallory mrtvý.

Irvina mezitím zřejmě potkal podobný osud. Spadl, vážně se zranil a podchladil. Za několik minut po Malloryho smrti podlehl zimě i on.

Dostali se ale na vrchol? Byli tedy první, kdo vystoupal na Everest? Na tuto otázku nedokázal tým Erika Simonsona s jistotou odpovědět. Objev Malloryho těla samozřejmě představoval pozoruhodný nález, ale pokud nebo dokud se nenajde fotoaparát, zůstane hádanka nevyřešená.

Jen jeden člověk byl schopen říct, zda si Mallory a Irvine zaslouží titul „pokořitelů Everestu“. Mallory po sobě zanechal syna Johna, kterému byly teprve tři roky, když o otce přišel. Pro něj odpovědi na všechny otázky plynuly ze skutečnosti, že se George Mallory nevrátil. „Podle mého názoru vrcholu dosáhnete jen tehdy, když se vrátíte domů živý. Jestliže se nedostanete zpátky dolů, odvedli jste pouze poloviční práci.“

Opilý na Titaniku

Psal se 14. duben 1912. Charles Joughin po těžké celodenní práci v lodní kuchyni konečně usnul. Najednou ho však vzbudil ohromný náraz. Cítil, jak se plavidlo pod ním silně otřáslo. Pak, po krátké pauze, opět vyplulo kupředu.

Joughinovi to nešlo na rozum, ale nijak přehnaně vystrašený nebyl. Věděl, že ve vodě zahlédli ledovce; věděl ale rovněž, že kapitán Edward Smith nařídil změnu kursu a navedl Titanic jižnějším směrem, aby se vyhnul možnému nebezpečí. Joughin se domníval, že ohrožení pominulo, a pokusil se znovu usnout. Jenže zhruba ve 23 hodin 35 minut byl předvolán na můstek. A tam obdržel velmi nepříjemnou informaci.

Kapitán Smith poslal do podpalubí průzkumný tým, který měl zjistit, zda je něco v nepořádku. Muži se vrátili s nepříjemnou zprávou – loď narazila na ledovec a síla nárazu hrozivě zkrabatila trup. Nýty na přibližně devadesáti metrech vypadly ven a nyní do lodi děsivou rychlostí proudí mořská voda.

Možná byste čekali, že taková zpráva musí nutně způsobit paniku. Nic takového se však nestalo. Většina lidí totiž věřila, že Titanic je nepotopitelný. Loď měla vodotěsné sekce oddělené přepážkami, které se daly v případě katastrofy uzavřít. Což znamenalo, že i to nejvážnější poškození lodního trupu by se mělo dát zvládnout.

Avšak nyní, v kritickém okamžiku, se ukázalo, že vodotěsná oddělení mají osudnou chybu v konstrukci. Zatímco se zaplavovala, stahovala příď lodi dolů a umožňovala vodě, aby proudila do dalších částí zasaženého plavidla. Čtvrté, páté a pak i šesté oddělení už byla zcela zaplněná vodou. Kapitánu Smithovi bylo jasné, že Titanic je odsouzený k záhubě.

Joughin, vrchní pekař Titaniku, se pustil do práce. Zburcoval z postelí své kolegy šéfkuchaře a začali spolu shromažďovat veškeré bochníky chleba, které se jim jen podařilo nalézt. Potom spěchali na palubu a do každého záchranného člunu dali čtyři bochníky. Už v tu chvíli jim bylo jasné, že nebude dost člunů pro všechny pasažéry. Titanic vezl na palubě 2 223 lidí, ale záchranné čluny stačily pouze pro 1 178 z nich.

Charles Joughin pochopil, že jako člen posádky místo v záchranném člunu nezíská. A tak jakmile se loď začala v povážlivém úhlu naklánět, rozhodl se, že se opije do němoty. Odešel do kajuty, kde do sebe nalil pořádnou dávku whisky (podle jednoho záznamu stihl vypít dvě lahve). Potom se vrátil na palubu a s opileckým elánem začal tlačit ženy do záchranných člunů.

Když s tím byl hotový, klopýtal po naklánějící se promenádní palubě a dumal, jak dlouho asi potrvá, než se loď potopí. Hodil přes palubu i několik skládacích lehátek, sedátek a polštářů v naději, že je lidé ve vodě třeba použijí jako vory.

Netrvalo dlouho a i Joughin se ocitl v ledovém Atlantiku. „Dostal jsem se na pravobok zádi,“ vzpomínal později, „načež jsem zjistil, že jsem ve vodě. Nemůžu uvěřit tomu, že se mi hlava vůbec nedostala pod vodu. Měl jsem dojem, že vidím nějaké trosky.“

Plaval tedy k nim, přičemž díky požitému množství whisky necítil zimu. „A objevil jsem skládací člun B s Lightollerem a asi pětadvaceti lidmi na palubě.“

Pro Joughina tam už nebylo místo. „Pokoušel jsem se dostat nahoru,“ řekl, „ale shodili mě. Přesto jsem se potloukal kolem. Pak jsem přeplaval na opačnou stranu, kde mě poznal kuchař Maynard, pomohl mi a ujal se mě.“

Že Joughin stále žil, se v tu dobu už dalo považovat za zázrak. Teplota vody se pohybovala dva stupně pod bodem mrazu. Většina pasažérů a členů posádky, kteří skočili do vody, zemřela na podchlazení do patnácti minut.

Joughin musel ve vodě zůstat ještě další čtyři hodiny, než ho konečně vytáhli na palubu záchranného člunu, jenž dorazil ke skládacímu člunu B. Jako všechny ostatní přeživší i jeho nakonec zachránil královský poštovní parník Carpathia, který připlul na místo ztroskotání ve 4 hodiny a 10 minut ráno.

Joughin věřil, že zázračně přežil jen díky ohromnému množství vypité whisky. 1 517 dalších pasažérů a jeho kolegů z posádky takové štěstí nemělo. Zahynuli ve vodě, střízliví a roztřesení zimou.

Katastrofa Titaniku ovšem nebyla Joughinovým posledním ztroskotáním. Plavil se také na parníku Oregon, který se potopil v bostonském přístavu. I tuto nehodu Joughin přežil, třebaže není známo, jestli se i tehdy posilnil lahví (nebo dvěma) whisky.

Muž pohřbený zaživa

Augustine Courtauld, mladý londýnský makléř, se v práci nudil. Nebavilo ho papírování, otravovali ho kolegové. Zoufale toužil dělat v životě něco vzrušujícího.

V roce 1930 se dozvěděl, že probíhá nábor dobrovolníků na výpravu, která má provádět meteorologická pozorování u stanice Icecap, nově vybudované observatoře na ledovém příkrovu v Grónsku. Stanice se nacházela 2 600 metrů nad mořem a ležela 180 kilometrů od hlavní základny expedice. A bylo to velmi, velmi studené místo.

Údaje o počasí v Grónsku byly zoufale potřebné. Nejrychlejší vzdušná cesta z Evropy do Severní Ameriky vedla právě přes zmíněný ledový příkrov, jenže nikdo nevěděl, jaké tam panuje počasí – především v zimních měsících. A Augustine Courtauld to šel zjistit.

Z pobřeží cestoval se skupinou, jejímž úkolem bylo zásobit meteorologickou stanici dostatkem jídla a paliva pro dva muže. „Avšak kruté počasí postup tak zpomalilo, že se většina jídla, určeného pro stanici, snědla už cestou k ní. Vypadalo to, že se to místo snad bude muset zrušit.“ Tohle si zapsal jeden z mužů, kteří doprovázeli zásobovací skupinu.

Courtauld si ale řekl, že je škoda opustit expedici jenom proto, že není dostatek jídla. „Přišel jsem na to, že já sám dokážu vydržet pět měsíců,“ napsal si později. „Jelikož jsem měl omrzliny na palcích u nohou, nechtěl jsem se trmácet zpátky. A tak jsem se rozhodl zůstat tam sám a udržet stanici v chodu.“

Omrzliny na palcích jsou skutečně zvláštním důvodem pro to, aby člověk uprostřed zimy zůstal v Grónsku na ledovém příkrovu, ale u Courtaulda v tom byla určitá logika: mohl mít aspoň několik měsíců nohy nahoře.

Brzy poté, co se usadil ve svém novém domově, začalo sněžit. Hustě. Jeho malý stan byl zabořený ve sněhu až po vršek větrací trubky, která vykukovala na povrch. Mladík zůstal zanedlouho zcela zapadaný a v podstatě pohřbený zaživa.

Zásoby jídla i paliva se povážlivě tenčily a Courtauld navíc neměl žádné spojení s vnějším světem. Byl však stále přesvědčený, že ho záchranný tým nakonec najde.

„Jak míjely měsíce bez pomoci, cítil jsem čím dál větší jistotu, že přijdou,“ zapsal si později. „I když jsem byl zasněžený, nepochyboval jsem o tom, a to mě velmi uklidňovalo. Nebudu se pokoušet to vysvětlovat, ale je to fakt – tehdy mi prostě bylo jasné, že sám si pomoci nemohu, ale nějaká vnější síla pracuje pro mne. Že mi není souzeno složit svoje kosti na ledové čepičce v Grónsku.“

Ani jednou necítil zoufalství, naopak snil o hořících ohních a o své ženě Mollie, jak mu zpívá. Taky se modlil, aby ho brzy přišel zachránit Gino Watkins, s nímž na základnu cestoval.

„Začal jsem cítit naprostou důvěru,“ napsal. „Věděl jsem, že i když Gino bude muset počkat na lepší počasí, nenechá mě na holičkách. Pochopil jsem, že jsem tam nezůstal proto, abych zemřel. Došel jsem k přesvědčení, že mě svírá Boží náruč.“

5. května, přesně pět měsíců poté, co ho nechali samotného, Courtauldův horolezecký vařič naposledy vydechl. „A krátce poté se mi nad hlavou ozvaly zvuky jako při fotbalovém zápase. Přišli! Ve střeše se objevila skulina a v ní zářící denní světlo. Zazněl Ginův hlas, který říkal: ‚Nasaď si je.‘ Podával mi lyžařské brýle. Jak se to lišilo od doby, kdy jsem naposledy spatřil vnější svět! Byl květen a slunce oslnivě svítilo. Netušil jsem, že to bude takové.

Neztráceli čas tím, aby mě vytahovali, a já zjistil, že to bylo docela správné. Měl jsem trochu slabé nohy. Druhý den jsme vyrazili na cestu domů. Celou dobu jsem jel na saních a četl si Hraběte Monte Christa. Podmínky byly dobré a my cestu zvládli za pět dní. Cesta tam nám tehdy trvala šest týdnů.“

Po své zkušenosti s Grónskem se Courtauld odmítl vrátit k práci makléře. Místo toho podnikl pozoruhodnou tisícikilometrovou cestu nezmapovaným grónským pobřežím. Cestoval v pětimetrovém, otevřeném velrybářském člunu.

Bylo to zkrátka zajímavější než sedět za pracovním stolem v Londýně.

Část III.

Peklo v Japonsku

Dobré je nezavírat těsně před srážkou oči, abyste neminuli cíl. Mnozí narazili s plně otevřenýma očima. Povědí vám, jakou legraci přitom zažili.

Instrukce pro piloty kamikadze v druhé světové válce.

Kamikadze, Albert Axell a Hideaki Kase

Dlouhá válka Hiróa Onody

Jeho domovem byl hustý deštný prales, kde žil z kokosových ořechů, jichž tu rostlo velké množství. Úhlavním nepřítelem mu byly roje moskytů, které přicházely s každým deštěm. Pro Hiróa Onodu však existoval ještě jeden nepřítel a ten zůstával nepolapitelný.

Nevěděl totiž, že druhá světová válka skončila už před devětadvaceti lety, a tak ve filipínských džunglích stále ještě vedl svůj osamělý partyzánský boj.

V únoru roku 1945 přistáli na ostrově Lubang Američané. O šest měsíců později druhá světová válka skončila. Jenomže Hiró Onoda a jeho malá skupinka mužů nikdy nedostali rozkaz složit zbraně. Místo toho jim poručili, aby bojovali až do hořkého konce. A Hiró Onoda tyhle rozkazy plnil i v roce 1974: je to příběh odvahy a fraška o věrnosti, která zachází do extrémů.

Hiró Onoda se narodil proto, aby se stal vojákem. Ve dvaceti letech narukoval do japonské císařské armády a dostalo se mu výcviku ve špionážní činnosti a partyzánském boji. V prosinci 1944 jej spolu s malou skupinou elitních vojáků vyslali na ostrov Lubang na Filipínách.

Jejich úkolem bylo zničit malou přistávací dráhu a letištní vybavení na ostrově. Z žádného důvodu se nesměli vzdát nebo spáchat sebevraždu. „Máte přísně zakázáno zemřít vlastní rukou,“ četl Onoda vojenský rozkaz. „Dokud budete mít byť jen jediného vojáka, povedete jej. Možná budete muset žít o kokosových ořeších. Pokud k tomu dojde, živte se tedy jimi! Za žádných okolností se nesmíte dobrovolně vzdát života.“

Onodovi se však letištní vybavení na ostrově zničit nepodařilo, takže americké a filipínské jednotky Lubang v únoru 1945 dobyly. Většinu japonských vojáků zajali nebo zabili. Pouze Onoda a tři další utekli do hor a přísahali, že odtud budou pokračovat v boji.

Ostrov Lubang je ovšem malý: pouze 25 kilometrů dlouhý a 10 kilometrů široký. Pokrývá ho však hustý les, takže japonští vojáci se v něm mohli snadno skrýt. Čas trávili vedením partyzánských bojů, při jednom útoku zabili nejméně třicet Filipínců a několikrát se také střetli s policií.

V říjnu roku 1945 muži narazili na leták, kde stálo: „Válka 15. srpna skončila. Sejděte z hor dolů.“ Onoda tomu však nevěřil: byl přesvědčený, že je to spojenecká propaganda.

O pár měsíců později našli další leták shozený ze vzduchu. Byl to rozkaz ke kapitulaci generála Tomojukiho Jamašity, velitele Čtrnácté armády. Ani tomu ale Onoda a jeho muži neuvěřili a přísahali si, že vytrvají v japonském odporu.

Uplynuly čtyři dlouhé roky a tahle malá skupinka stále žila v lese. Jeden z nich, Juiči Akacu, už toho měl ale dost. Opustil své druhy, vzdal se filipínské armádě a vrátil se do Japonska. Samozřejmě informoval armádu, že tři jeho druhové stále ještě věří, že válka pokračuje.

Uběhly další dva roky, než do lesa na ostrově Lubangu spustili fotografie členů rodin a dopisy. Onoda zásilky našel, ale opět byl přesvědčen, že je to všechno jen součást propracované lsti. Spolu se svými dvěma společníky chtěli bojovat až do samého konce. Vybavení měli málo a zásoby skoro žádné. Přežívali díky pojídání kokosových ořechů a občas se jim povedlo ulovit krávu.

Jejich životní podmínky byly strašné. Na ostrově panovalo tropické vedro, neustále pršelo a k tomu vojáci trpěli infekcemi od krys. Celou dobu spávali v provizorních chatrčích postavených z větví.

Roky se převalily v desetiletí a muži začali pociťovat věk. Jednoho z Onodových druhů zabili v roce 1954 Filipínci. Další žil ještě osmnáct let, než byl v říjnu roku 1972 zastřelen. S Onodou se totiž pustili do partyzánského útoku na potravinové zásoby ostrova, jenže došlo k přestřelce.

Pak zůstal Onoda sám. Poslední japonský voják stále bojující ve druhé světové válce, která skončila před sedmadvaceti lety. Samotnému se mu nyní žilo těžko, ale odmítal složit zbraně. Pořád ještě pořádal partyzánské výpady, když se na jaře v roce 1974 japonskému studentovi Noriovi Suzukimu, který po ostrově cestoval, povedlo Onodu vystopovat a navázat s ním kontakt.

Suzuki mu sdělil, že válka už dávno skončila. Avšak Onoda tomu nechtěl věřit. Řekl Suzukimu, že se nevzdá, dokud neobdrží přímé rozkazy od svého nadřízeného důstojníka.

V tu chvíli se do toho vložila japonská vláda s tím, že se pokusí Onodovu válku ukončit. Podařilo se jí najít jeho bývalého velícího důstojníka, majora Tanigučiho, který byl naštěstí ještě naživu. A major musel letět na ostrov Lubang, aby Onodovi osobně řekl, že má složit zbraně.

9. března 1974 se mu to konečně podařilo. „Japonsko,“ řekl Onodovi, „válku prohrálo a všechna bojová aktivita se ihned zastavila.“

Onoda byl oficiálně zbaven vojenských povinností. Nařídili mu, ať odevzdá svou pušku, munici a ruční granáty. To, co mu sdělil major Taniguči, ho ohromilo a vyděsilo. „Opravdu jsme válku prohráli?“ byla jeho první slova. „Jak mohli být [japonští vojáci] tak lajdáčtí?“

Když se pak vrátil do Japonska, oslavovali ho jako národního hrdinu. Onodovi se však taková pozornost nelíbila, navíc zjistil, že Japonsko už je jen stínem bývalé vznešené císařské země, jíž tolik let sloužil. Byl si jistý, že kdyby bylo více vojáků připraveno bojovat až do samého konce tak jako on, mohlo Japonsko válku vyhrát.

Pilot kamikadze, který přežil

Byli skoro ve stejném věku – dva mladí japonští piloti, kteří se dali k elitní letce pro speciální útoky Tokkótai. Rozhodli se dobrovolně sloužit jako bojovníci kamikadze, připravení obětovat životy pro Japonsko.

Bylo jaro roku 1945. Šigejoši Hamazono a Kijoši Ogawa měli nastoupit svou poslední misi, drtivý útok na americké válečné lodě kotvící ve vodách kolem Okinawy.

Operace Kikusui byla plánovaná jako valivá vlna kamikadze útoků s více než 1 500 letouny. Jenže mise neprobíhala zcela podle plánu, což měl Šigejoši Hamazono už brzy zjistit.

Hamazono se dal dobrovolně do služby japonské armádě po bombardování Pearl Harboru v roce 1941. Jeho matka byla zděšená: „Napsala mi dopis, v němž stálo jen pár slov, která se jí podařilo dát dohromady: ‚Ať tě neporazí. Ať neumřeš.‘“ Příkaz však vyzněl naplano, protože Hamazona vybrali pro účast na operaci Kikusui.

Služba u letek pro speciální útoky byla údajně naprosto dobrovolná. Piloti v Hamazonově skupině dostali náborový formulář. Potom jim řekli, aby udělali kolečko, pokud chtějí dobrovolně jít, a křížek, pokud odmítají.

„Tři muži udělali křížek,“ vzpomínal Hamazono, „a stejně museli jít. Cítil jsem nenávist vůči důstojníkům, kteří je takhle přinutili.“

Sám Hamazono neměl moc na výběr, když ho jmenovali na operaci Kikusui. Velitel si ho zavolal a řekl mu, že byl vybrán pro útok na další den.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Když Hitler bral kokain a Stalin vyloupil banku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.