S výjimkou pana Ronalda Orangera a jeho manželky,

několika vedlejších postav a občanů neamerického původu
již nikdo z těch, kdo jsou v této knize

uvedeni jménem, není naživu.

[Pozn. vyd.]

ČÁST PRVNÍ

1

„VŠECHNY ŠŤASTNÉ rodiny se od sebe více či méně odlišují, všechny nešťastné jsou si více či méně podobné,“ říká velký ruský spisovatel v úvodu svého slavného románu (Anna Arkaďjevič Karenina, přešitá do angličtiny R. G. Stonelowerem a vydaná nakladatelstvím Mount Tabor, Ltd., 1880). Toto tvrzení pramálo – pokud vůbec – souvisí s vyprávěním, které se nyní začne odvíjet, s rodinnou kronikou, jejiž první část snad připomene jiné Tolstého dílo, Dětstvo i otročestvo (Dětství a otčina, Pontius Press, 1858).

Darja („Dolly“) Durmanovová, Vanova babička z matčiny strany, byla dcerou knížete Petra Zemského, guvernéra Bras d’Or, americké provincie na severovýchodě naší velké a rozmanité země, jenž se v roce 1824 oženil s irskou mondénou Mary O’Reillyovou. Dolly, jejich jediné dítě, přišla na svět v Bras a roku 1840, v křehkém a vrtošivém věku patnácti let, se provdala za generála Ivana Durmanova, velitele Jukonské pevnosti a mírumilovného velkostatkáře se statky v Severn Tories (Severnyje Territorii), onom mozaikovém protektorátu stále s láskou nazývaném „ruská“ Estotie, granoblasticky a organicky se mísícím s „ruskou“ Kanadií, jinak též „francouzskou“ Estotií, kde si pod našimi hvězdami a pruhy užívají idylického klimatu nejenom francouzští, ale i makedonští a bavorští osadníci.

Durmanovovi však nejraději pobývali na panství Raduga, nacházejícím se nedaleko stejnojmenného města, za hranicemi vlastní Estotie, na atlantské desce kontinentu mezi elegantní Kalugou v americkém New Cheshiru a neméně elegantní Ladogou v Mayne, kde měli svůj městský dům a kde se jim narodily tři děti: syn, který zemřel mladý a slavný, a tvrdohlavé dcery-dvojčata. Dolly zdědila po matce krásu a temperament, ale i dávnější rodový sklon k vrtkavému a často žalostnému vkusu, který se projevil například ve jménech, jež dala svým dcerám: Aqua a Marina („Proč ne rovnou Tofana?“ podivil se dobrácký generál obdařený četnými parohy, srdečně a zároveň zdrženlivě se zasmál a vzápětí si s předstíranou lhostejností krátce odkašlal – děsil se výbuchů své ženy).

Třiadvacátého dubna 1869, v mrholivě teplé, průzračně zelené Kaluze, uzavřela pětadvacetiletá Aqua, soužená obvyklou jarní migrénou, manželství s Walterem D. Veenem, manhattanským bankéřem ze starého anglo-irského rodu, který svého času udržoval a zanedlouho měl znovu obnovit bouřlivý, byť občasný milostný vztah s Marinou. Ta se někdy v roce 1871 provdala za bratrance svého prvního milence, také Waltera D. Veena, zrovna tak zámožného, avšak mnohem nudnějšího patrona.

Písmeno „D“ ve jméně Aquina manžela znamenalo Demon (varianta jména Demian nebo Dementius), a tak mu také v rodině říkali. Ve společnosti byl všeobecně znám jako Havran Veen, nebo prostě Tmavý Walter, aby se nepletl s Marininým manželem Durakem Walterem neboli Rudým Veenem. Demon měl podvojného koníčka: sbíral staré mistry a mladé milenky. Měl také v oblibě obstarožní slovní hříčky.

Matka Daniela Veena nosila příjmení Trumbellová a on rád podrobně popisoval – pokud jej ze zvoleného směru nesvedl nějaký nudomil –, jak se v průběhu amerických dějin z anglického „bull“ (býk) stalo novoanglické „bell“ (zvon). Z neznámých důvodů se v době, kdy mu táhlo na třicet, „pustil do podnikání“ a zanedlouho se vyšvihl mezi přední manhattanské obchodníky s uměním. V obrazech nenacházel, alespoň zpočátku, nijak zvláštní zalíbení, neměl obchodního ducha a absolutně žádnou potřebu vystavovat solidní jmění, jež mu odkázala řada mnohem šikovnějších a smělejších Veenů, otřesům vrtkavého štěstí provázejícím jeho „práci“. Přiznával, že venkov moc nemiluje, a na Ardisu, svém úžasném sídle nedaleko Ladory, strávil za celý život jenom několik pečlivě zastíněných letních víkendů. Od dob dětství navštívil jen párkrát další své panství, jež vlastnil na severu u jezera Kitěž poblíž Lugy a do něhož patřila (a vlastně ho tvořila) ona rozlehlá, podivně pravoúhlá, byť zcela přirozená vodní plocha, kterou okouni, jimž to kdysi změřil, přeplavali za půl hodiny; o sídlo se dělil napůl se svým bratrancem, v mládí náruživým rybářem.

Milostný život nebohého Dana nebyl ani komplikovaný, ani krásný, ale nějak se stalo (brzy zapomněl na přesné okolnosti, tak jako člověku vyvanou z hlavy míry a cena láskyplně ušitého svrchníku, s přestávkami nošeného aspoň několik let), že se příjemně zamiloval do Mariny, jejíž rodinu znával v době, kdy jim ještě patřila Raduga (později prodaná židovskému obchodníkovi panu Eliotovi). Jednoho odpoledne na jaře roku 1871 požádal ve stoupajícím výtahu první manhattanské desetipodlažní budovy Marinu o ruku, na zastávce v sedmém patře (Hračky) byl rozhořčeně odmítnut, dolů sjel sám, a aby své rozrušení rozchodil, vydal se opačným směrem než pan Fogg na trojnásobnou cestu kolem světa, přičemž se pokaždé – jako nějaká oživlá rovnoběžka – držel stále stejné trasy. V listopadu 1871, zrovna když Dan spřádal plány na večer s týmž páchnoucím, avšak sympatickým průvodcem cizinců v obleku barvy café au lait, jehož si v janovském hotelu zjednal už dvakrát předtím, dorazil na stříbrném tácku aerogram od Mariny (doručený s týdenním zpožděním přes Danovu manhattanskou kancelář, kde ho nová úřednice nedopatřením založila do přihrádky s nápisem RE AMOR); stálo v něm, že jakmile se Dan vrátí do Ameriky, provdá se za něho.

Podle nedělní přílohy deníku, která právě tehdy začala uveřejňovat na své humoristické stránce příběhy dnes již dávno zapomenutých postaviček Nickyho a Pimpernelly (roztomilých sourozenců, dělících se o úzkou postel) a která se spolu s dalšími starými novinami dochovala na půdě Ardisu, se svatba Veen–Durmanovová konala v den sv. Adelaidy roku 1871. O dvanáct let a nějakých osm měsíců později se dvěma nahým dětem, jednomu tmavovlasému a snědému, druhému tmavovlasému a mléčně bílému, skloněným nad zaprášenými lepenkovými krabicemi v horkých slunečních paprscích, které kose padaly vikýřovým oknem, naskytla možnost porovnat ono datum (16. prosince 1871) s jiným (16. srpna téhož roku), s předstihem načmáraným Marininou rukou našikmo v růžku oficiální fotografie (stojící v přepychovém malinovém rámečku na psacím stole v manželově knihovně); snímek se do nejmenšího detailu – včetně banálního vzdutí ektoplazmického závoje nevěsty, který vánek od kostelního prahu částečně přilepil na ženichovy kalhoty – shodoval s reprodukcí v novinách. Jednadvacátého července 1872 se na Ardisu, sídle jejího domnělého otce v ladorském okrese, narodilo děvčátko, které z neznámého mnemotechnického důvodu dostalo jméno Adelaida. O pár let později, 3. ledna 1876, přišla na svět další dcera, tentokrát Danova vlastní.

Kromě staré ilustrované přílohy stále vycházejících, ale již poněkud senilních Kalužských listů objevili naši rozpustilí Pimpernel a Nicoletta na téže půdě kulatou krabici obsahující (podle slov kuchtíka Kima, jak se ukáže později) tlustý svitek mikrofilmu se snímky, které pořídil náš světoběžník: mnoho z malebných bazarů, malovaných cherubínů a čurajících uličníků se na něm objevuje třikrát v různých odstínech heliocoloru. Rozumí se, že ve chvíli, kdy muž zakládá rodinu, nemůže jen tak vystavovat na odiv jisté scény (například ty skupinové z Damašku, zachycující kromě něho též arkansaského archeologa a vášnivého kuřáka s okouzlující jizvou v oblasti jater, tři tlusté kurvy či předčasné gejzíry stárnoucího Archieho, jak to žertovně nazval druhý jeho společník, typický britský švihák); většinu filmu, doprovázenou čistě faktickými poznámkami, které se vinou nepolapitelných a zavádějících záložek v několika povalujících se průvodcích ne vždy podařilo najít, navzdory tomu Dan nejednou promítl své ženě během jejich poznávacích líbánek na Manhattanu.

Nejlepší nález těch dvou dítek však pocházel z jiné krabice a hlubší vrstvy minulosti. Bylo to malé zelené album s úhledně vlepenými květinami, jež Marina natrhala nebo jiným způsobem získala v horském letovisku Ex nedaleko švýcarského Brigu, kde pobývala před svatbou, většinou v pronajaté chatě. Prvních dvacet stránek zdobilo množství rostlinek nasbíraných halabala v srpnu 1869 na travnatých svazích nad chatou, v parku hotelu Florey, nebo v zahradě nedalekého sanatoria („můj Zweckenhaus“, jak mu říkala nešťastná Aqua, nebo „Domov“, jak ho zdrženlivěji označovala Marina v poznámkách o místech nálezu kvítků). Tyto úvodní stránky nebyly z botanického ani psychologického hlediska nijak zvlášť zajímavé a posledních přibližně padesát zůstalo prázdných; avšak z prostřední části, v níž květinek podezřele ubylo, se vyklubalo skutečné malé melodrama, rozehrané přízraky mrtvých květin. Exempláře se nacházely na jedné straně alba, poznámky Mariny Dourmanoff (sic) en regard.

Ancolie Bleue des Alpes, Ex-en-Valais, 1. IX. 69. Od Angličana v hotelu. „Alpský orlíček, barvy vašich očí.“

Epervière auricule. 25. X. 69, Ex, ze skalky doktora Lapinera.

Zlatý list [ginkgo]: vypadl z knihy „Pravda o zemi Terra“, kterou mi věnovala Aqua, než se vrátila do Domova. 14. XII. 69.

Umělá protěž, kterou přinesla moje nová ošetřovatelka se vzkazem od Aquy, že květinka pochází z „mizernogo a prapodivného“ vánočního stromku v Domově. 25. XII. 69.

Okvětní lístek orchideje, jedné z 99 orchidejí, které mi včera přišly poštou jako spěšná zásilka, c’est bien le cas de le dire, z vily Armina v departementu Alpes Maritimes. Deset jsem jich odložila stranou pro Aquu do jejího Domova. Ex-en-Valais, Švýcarsko. „Sněží v křišťálové kouli Osudu,“ jak říkával on. (Datum vygumováno.)

Gentiane de Koch, vzácný, ze svého „utajeného gentiaria“ ho přinesl lapočka [drahoušek] Lapiner. 5. I. 1870.

[modrá inkoustová kaňka, která maně přijala podobu květu nebo něčeho, co bylo přeškrtáno a poté přizdobeno fixem] (Compliquaria compliquata var. aquamarina. Ex, 15. I. 70.

Pestrobarevný kvítek z papíru, nalezený v Aquině kabelce. Ex, 16. II. 1870, vytvořený jejím spolupacientem v (již ne jejím) Domově.

Gentiana verna (printanière). Ex, 28. III. 1870, na trávníku u domu mé ošetřovatelky. Poslední den tady.

Dva malí objevitelé onoho podivného a ohavného pokladu k němu poznamenali:

„Vyvozuji z toho,“ řekl chlapec, „především tři skutečnosti: že dosud neprovdaná Marina a její vdaná sestra přezimovaly v mém lieu de naissance; že Marina měla svého vlastního doktora Krolika, pour ainsi dire, a že orchideje jí poslal Demon, který se raději zdržoval u moře, své tmavomodré prabáby.“

„A já mohu dodat,“ řekla dívenka, „že okvětní plátek patří obyčejné orchideji motýlí; že moje matka byla ještě větší blázen než její sestra a že v té papírové květině, tak přezíravě odbyté, se snadno pozná časně jarní hadí kořen, který jsem viděla v takovém množství loni v únoru na pobřežních svazích Kalifornie. Doktor Krolik, zdejší přírodovědec – jehož jsi, Vane, jak by to asi formulovala Jane Austenová, uvedl na scénu kvůli rychlému předání narativní informace (vzpomínáte si na Browna, viďte, Smithi?) –, poznal v exempláři, který jsem přivezla ze Sacramenta do Ardisu, oměj šalamounek, přezdívaný ‚medvědí tlapka‘, rozumíš, má lásko, medvědí, tedy ani moje, ani tvoje, ani té dívky ze Stabiae – což je narážka, již by tvůj otec, který je podle Blanche i otcem mým, pochopil takhle rychle“ (po americku luskne prsty). „Buď rád,“ objala ho a pokračovala, „že jsem vynechala jeho odborný název. Mimochodem, druhou tlapu, Pied de Lion z toho ubohého vánočního modřínku, zhotovila stejná ruka – možná patřící těžce churavému malému Číňánkovi, který přijel až z Barkley College.“

„Bravo, Pompeianello (kterou jsi ty viděla rozhazovat květiny jen v jedné obrázkové knize strýčka Dana, zatímco já jsem ji minulého léta obdivoval v neapolském muzeu). Nemyslíš, holčičko, že teď bychom si měli obléct košili a kalhoty, jít dolů a okamžitě to album zakopat nebo spálit? Nemám pravdu?“

„Máš,“ odpověděla Ada. „Zničit a zapomenout. Ale do svačiny máme ještě hodinu.“

Co se týče „tmavomodré“ narážky, která zůstala viset ve vzduchu:

Bývalý místokrál Estotie, kníže Ivan Těmnosinij, otec praprababičky dětí, kněžny Sofie Zemské (1755–1809), a přímý potomek jaroslavských vládců z předtatarských časů, pocházel z tisíciletého rodu nesoucího jméno, které v ruštině znamená „tmavomodrý“. Ačkoli Van zůstával imunní vůči okázalému rozechvění z poznání vlastního rodového původu i lhostejný k tomu, že oslové připisují odměřenost i vášnivost snobismu, nemohl se ubránit estetickému dojetí ze sametového pozadí, vždy přítomného v podobě útěšného letního nebe za černým listovím genealogického stromu. V pozdějších letech se už nedokázal vrátit k Proustovi (tak jako už nebyl schopen znovu si vychutnat voňavou a gumovitou chalvu) bez valící se vlny přesycenosti a skřípavě škrablavého pálení žáhy; přesto jeho oblíbenou barvitou pasáží zůstala ta, kde se vyskytuje jméno „Guermantes“, s jejímž fialovým odstínem ladil ve Vanově mysli jemu blízký ultramarín, příjemně dráždící jeho uměleckou ješitnost.

Odstín či stín? Čistý polostín? Žádný zázrak. Předělat! (poznámka na okraji pozdějším rukopisem Ady Veenové).

4

KDYŽ VPOLOVINĚ dvacátého století začal Van rekonstruovat svou nejhlubší minulost, brzy si všiml, že ty detaily jeho útlého dětství, které byly skutečně důležité (pro specifický účel, jejž rekonstrukce sledovala), se dají nejlépe a často jediným způsobem zpracovat tehdy, jestliže se znovu vynořily v různých pozdějších fázích jeho chlapectví a jinošství v podobě nečekaných juxtapozic vracejících život části a zároveň oživujících celek. Proto zde má jeho první láska přednost před první křivdou a prvním zlým snem.

Právě oslavil třinácté narozeniny. Do té doby ani jednou neopustil pohodlí otcovské střechy, ani si neuvědomil, že takové „pohodlí“ nemusí být úplně samozřejmé a že se může vyskytovat pouze jako konvenční metafora v úvodu knížky o chlapci a škole. Pár ulic od školního areálu se nacházel obchod s uměleckými předměty a více či méně starožitným nábytkem patřící vdově, paní Tapirovové, Francouzce, která mluvila anglicky s ruským přízvukem. Van se tam jednoho jasného zimního dne vypravil. V přední části krámu byly tu a tam rozestaveny křišťálové vázy s rudými růžemi a zlatohnědými astrami – na pozlaceném dřevěném podstavci, na lakované truhlici, na poličce skleníku, nebo prostě na kobercem pokrytých schodech vedoucích do patra, kde velké šatníky a okázalé toaletní stolky v půlkruhu obestupovaly neobyčejnou společnost harf. Ověřil si, že květiny jsou umělé, a vrtalo mu hlavou, proč tyto imitace vždycky lákají jen oko a nesnaží se také napodobit vlhký povrch živých květů a listů. Když se na druhý den zastavil pro věc (dnes, po osmdesáti letech, ji paměť nevydala), kterou si chtěl nechat opravit či jejíž kopii si chtěl nechat vyrobit, zakázka ještě nebyla hotová. En passant se dotkl polorozvité růže, ale jeho prsty a špičky prstů, očekávající mrtvou matérii, se cítily podvedeny, když je našpulenými rty políbil vlhký život. „Moje dcera,“ řekla paní Tapirovová, která si všimla jeho údivu, „vždycky mezi ty umělé zamíchá několik pravých pour attraper le client. Vytáhl jste si žolíka.“ Když odcházel, zrovna vešla – školačka v šedém kabátě, s hnědými kadeřemi splývajícími na ramena a hezkou tvářičkou. Napodruhé (jelikož zacelení jisté části dané věci – snad rámečku – trvalo nekonečně dlouho, nebo se nakonec ukázalo, že celá ta věc se nedá sehnat) ji uviděl schoulenou s učebnicemi v křesle – v domácím kousku nábytku mezi těmi na prodej. Nikdy s ní nepromluvil. K zbláznění ji miloval. Muselo to trvat nejméně jedno pololetí.

Byla to láska, obyčejná i záhadná. Méně záhadné a značně grotesknější byly vášně, které se nepodařilo vymýtit několika pokolením učitelů a jež se ještě v roce 1883 těšily za zdmi internátu v Riverlane nevídané oblibě. Každá ložnice měla svého katamitu. Jeden hysterický mládenec z Uppsaly, šilhavec s tlustými rty a téměř nenormálně krpatými končetinami, zato s úžasně hebkou pletí a okrouhlými krémovými půvaby Bronzinova Kupida (toho velkého, jehož potěšený satyr přistihne v dámském budoáru), byl vysoce ceněn a mučen partou cizozemských chlapců, hlavně Řeků a Angličanů, vedených ragbyovým esem Cheshirem; Van, částečně z předstírané odvahy, částečně ze zvědavosti, překonal svůj odpor a lhostejně přihlížel jejich primitivním orgiím. Zanedlouho však tuto náhražku opustil ve prospěch přirozenější, byť zrovna tak necitelné zábavy.

Stárnoucí žena, prodávající cukrkandl a sešity komiksu „Lucky Louse“ v krámku na nároží, kam podle tradice nebyl vstup přísně zakázán, si najala mladou pomocnici, a Cheshire, syn šetrného lorda, rychle zjistil, že ta tlustá čubička je k mání za jeden ruský zelený dolar. Van využil jejích služeb jako jeden z prvních. Poskytovala je po zavírací hodině v šeru zadní části krámu, mezi bednami a pytli. Sdělil jí, že je šestnáctiletým libertinem, a ne čtrnáctiletým panicem, což uvedlo našeho ďábelského prostopášníka do velmi trapné situace, když se pokoušel pobídnout svou nezkušenost k rychlé akci, ale dokázal jenom potřísnit rohožku tím, co by mu ráda pomohla donést dovnitř. Věci se obrátily k lepšímu o šest minut později, kdy si své odbyli Cheshire a Zographos, ale teprve na další smilné výpravě začal Van skutečně nacházet rozkoš v její něze, měkkém sladkém sevření a energickém otřásání. Uvědomoval si, že je to jenom oplácaná, jako prasátko růžová děvka, a loktem jí odstrkával obličej, když se ho vždycky nakonec pokusila políbit, ohmatávaje si zadní kapsu kalhot, jak to viděl u Cheshirea, jestli mu nezmizela peněženka; ale když pak obvyklou cestou scvrkávajícího se času přišla a odešla poslední z přibližně čtyřiceti křečí a vlak s ním uháněl kolem černých a zelených polí k Ardisu, Van se přistihl, že její ubohou podobu, přiboudlý pach jejích paží, vlhké řasy v nenadálém záblesku Cheshireova zapalovače a dokonce i vrzající kroky staré hluché paní Gimberové v ložnici nahoře obdařuje netušenou poezií.

V elegantním kupé první třídy, s rukou v rukavici prostrčenou postranním sametovým poutkem, se člověk sledující úhlednou krajinu, která úhledně uhání kolem, cítí jako světák. A toulavý pohled pasažéra se čas od času zastavil, když v duchu naslouchal svědění tam dole, které považoval (správně, chvála Logu!) pouze za nepatrné podráždění epitelu.

11

PÁR DNÍ PO VANOVĚ příjezdu dorazil z města ranním vlakem strýček Dan, aby jako obvykle strávil víkend s rodinou.

Van na něho narazil, když strýček přecházel halu. Majordomus půvabně (jak se Vanovi zdálo) naznačil pánovi, kdo je ten vysoký chlapec – levou ruku zavěsil tři stopy nad zemí a pak ji postupným pohybem, jako by dělal záseky do vzduchu, posouval výš a výš v kótovacím kódu, jemuž rozuměl pouze náš šestistopý mladík. Van viděl, jak malý ryšavý gentleman na starého Bouteillana zaraženě hledí, a ten mu spěšně šeptem sděluje chlapcovo jméno.

Daniel Veen měl zvláštní zvyk – když přicházel k hostu, zastrkával prsty strnule napřímené ruky do kapsy saka a nechával je tam procházet jakýmsi očistným procesem až do úplně posledního okamžiku před podáním ruky.

Sdělil Vanovi, že za chvilku začne pršet, „protože v Ladoře už začalo“ a dešti prý „trvá asi půl hodiny, než dorazí do Ardisu“, Van usoudil, že jde o vtip, a zdvořile se zasmál, jenže strýček Dan se znovu zatvářil zmateně, upřel na něho bledé rybí oči a zeptal se, zda se už seznámil s okolím, kolik zná cizích jazyků a jestli by si nechtěl za pár kopějek koupit los Červeného kříže.

„Ne, děkuju,“ řekl Van, „mně stačí mé vlastní loterie“ – a strýc se znovu upřeně zadíval, ale tentokrát jakoby úkosem.

V salónu se podával čaj, přičemž všichni byli poněkud zamlklí a zaražení, a strýček Dan zanedlouho vytáhl z vnitřní kapsy složené noviny a odebral se do své pracovny; sotva se za ním zavřely dveře, samo od sebe se rozlétlo okno, venku na listy liliovníku a pavlovnie zabubnoval liják a uvnitř se rozproudil všeobecný a hlasitý hovor.

Déšť dlouho netrval – lépe řečeno se nezdržel: pokračoval ve své pravděpodobné cestě na Radugu, Ladogu, Kalugu či Lugu a nad Ardisem rozklenul nedokončenou duhu.

Strýček Dan seděl v pohodlném čalouněném křesle a s pomocí kolibřího slovníku pro nenáročné turisty, který mu pomáhal luštit zahraniční umělecké katalogy, se snažil číst článek na téma lovu ústřic v holandském obrázkovém magazínu, který někdo nechal na protějším sedadle ve vlaku – když vtom vypukla děsivá vřava, jež se šířila z pokoje do pokoje, až nakonec zachvátila celý dům.

Veselý jezevčík s jedním uchem povlávajícím a druhým, růžovým se šedými skvrnami, vytrčeným vzhůru, kmitající komickýma nožičkama a smekající se na parketách při každé prudké otočce, se snažil odnést do nějaké šikovné skrýše, kde by ho mohl rozškubat, velký chomáč krví nasáklé vaty, ukořistěný kdesi nahoře. Ada, Marina a dvě komorné rozdováděné zvířátko pronásledovaly, jenže chytit ho mezi tou spoustou barokního nábytku, zatímco pes pádil dalšími a dalšími dveřmi, bylo zhola nemožné. Štvanice se náhle obtočila kolem křesla strýčka Dana a znovu vystřelila ven.

„Milosrdný bože!“ zvolal, když zahlédl zakrvavenou trofej, „někdo si musel useknout palec!“ Poplácal si stehna, potom křeslo a nakonec objevil a vylovil – pod podnožkou – kapesní slovníček a vrátil se k časopisu, vzápětí si však musel vyhledat význam slova „groote“, na něž měl políčeno, než ho vyrušili.

Jeho jednoduchost ho rozladila.

Otevřenými francouzskými dveřmi vyvedl Dack své pronásledovatelky do zahrady. Tam, na třetím trávníku, ho Ada dostihla riskantním skokem používaným v americkém fotbale, odrůdě ragby, kterou kdysi hrávali kadeti na mokrých travnatých březích řeky Goodson. V témže okamžiku se mademoiselle Larivièrová zvedla z lavičky, na které zastřihávala Lucette nehty, namířila nůžky na Blanche, která přiběhla s papírovým pytlíkem, a obvinila mladou cuchtu ze skandálního precedentu – totiž z toho, že kdysi upustila do Lucettiny postýlky vlásničku, un machin long comme ça qui faillit blesser l’enfant à la fesse. Marina, která se jako každá ruská šlechtična k smrti bála urazit osobu nižšího stavu, však prohlásila incident za uzavřený.

„Něchorošaja, něchorošaja sobaka,“ s přídechem a trochu šeplavě vrkala Ada, zvedajíc do náručí nyní už lupu zbaveného nestydatého „zlobivého pejska“.

12

HAMAK A MED: JEŠTĚ o osmdesát let později vzpomínal Van s mladickou pronikavostí původního pocitu štěstí, jak se do Ady zamiloval. Paměť a fantazie si vyšly vstříc na půl cesty a setkaly se v hamaku jeho chlapeckých úsvitů. Ve čtyřiadevadesáti si rád znovu vybavoval to první milostné léto nikoli jako sen, který se mu zrovna zdál, ale jako rekapitulaci vědomí, usnadňující mu přestát časné šedé hodiny mezi mělkým spánkem a první pilulkou nového dne. Vystřídej mě na chvilku, miláčku. Pilulka, pilka, milka, milión, miliarda. Pokračuj, Ado, prosím tě.

(Ona). Miliardy mládenců. Vezměme jedno poměrně slušné desetiletí. Miliarda Billů – dobrých, nadaných, něžných i vášnivých, miliardy s těmi nejlepšími úmysly nejen z hlediska duchovního, ale i tělesného – během onoho desetiletí obnažila jilliardy svých Jill, neméně něžných a skvělých, v situacích a podmínkách, které musí určovat a kontrolovat někdo odpovědný, aby celá zpráva nezarostla plevelem statistiky a generalizací, sahajícím do výšky pasu. Nemělo by žádný smysl, kdybychom například vynechali drobnou otázku fenomenální individuální vnímavosti a mladické geniality, která v určitých případech činí z toho či onoho vzdechu nebývalou a neopakovatelnou událost v kontinuu života nebo přinejmenším tematické anthemion takových událostí v uměleckém díle či očerňujícím článku. Podrobnosti, které prosvítají nebo protemňují: místní listoví přes průsvitnou kůži, zelené slunce v hnědých vlahých očích, tout ceci, vsjo eto, tuplem a in toto, se musí vzít v úvahu, připrav se, teď je řada na tobě (ne, Ado, pokračuj, ja zaslušalsja: jsem jedno okouzlení i jedno ucho), pokud chceme v úplnosti vyjádřit mimořádný fakt – že mezi těmi miliardami úžasných párů v jednom průřezu toho, co s tvým laskavým svolením nazvu (aby se mi lépe argumentovalo) časoprostor, se nachází jedna dvojice, výjimečný supermajestátní pár, svěrchimperatorskaja četa, což nutně vede k tomu (musí se ještě prošetřit, namalovat, pranýřovat, zhudebnit, nebo poslat na mučidla a smrt, má-li desetiletí ocas štíra), že zvláštnosti jejich milostných her jedinečným způsobem ovlivňují dva dlouhé životy a několik čtenářů, ty myslící třtiny, a jejich pera a mentální štětce. Prý přírodopis! Naturalis historia! Spíš innaturalis – jelikož taková preciznost smyslů a rozumu musí venkovanům připadat nepříjemně nezvyklá, a také proto, že nejdůležitější jsou detaily: zpěv králíčka ohnivého nebo zlatohlavého ve hřbitovním cypřiši; mátový závan saturejky zahradní nebo převislé máty na svahu nad mořem; třepotavý taneček modráska krušinového nebo azurového – ve spojení s jinými ptáky, květinami a motýly: to je nutno slyšet, cítit a vidět přes průhlednou smrt a spalující krásu. A teď to nejtěžší: krása sama o sobě, vnímaná optikou času a místa. Samečci světlušek (teď už je ale vážně řada na tobě, Vane).

Samečci světlušek, světélkujících broučků podobajících se spíše toulavým hvězdám než okřídlenému hmyzu, se objevili v Ardisu o prvních teplých černých nocích, nejprve po jednom, tu a tam, a vzápětí v přízračných spoustách, z nichž časem znovu zbyla jen hrstka jedinců, jakmile jejich výprava dospěla k přirozenému konci. Van je sledoval se stejně radostným úžasem, jaký zažil v dětství, když v nachovém soumraku zabloudil v cypřišové aleji parku u jednoho italského hotelu a považoval je za zlatavé upíry nebo místní pomíjivé vrtochy. Když teď letěli kolem tiše a zdálo se, že rovně, a nepřestávali křižovat okolní tmu, každý z nich se přibližně co pět vteřin rozsvítil bledým citronovým světlem, svým vlastním specifickým rytmem (zcela odlišným od rytmu spřízněného druhu, létajícího s Photinus ladorensis, podle Ady, v Luganu a Luze) dávaje znamení v trávě usídlené samičce, která potřebovala chvilku na ověření přijímaného světelného kódu, než začala vysílat blikavé odpovědi. Přítomnost těchto nádherných tvorečků, za letu jemně osvětlujících voňavou noc, naplňovala Vana tichou radostí, kterou v něm Adina entomologie vyvolávala zřídkakdy – snad to byl důsledek závisti, jakou někdy vzbuzují v abstraktním mysliteli konkrétní znalosti přírodovědce. Pohodlné podlouhlé hnízdo hamaku síťovitě pokrývalo Vanovo nahé tělo buď pod cypřiškem nutkajským, který se pnul v jednom z koutů trávníku a poskytoval částečný úkryt před deštěm, nebo – pokud byla noc bez mráčku – mezi dvěma tulipánovníky (kde se kdysi dávno jiný letní host v operní peleríně, přehozené přes lepkavou noční košili, probudil výbuchem smrduté pumy mezi symbolem a jinými nástroji orchestru, a když strýček Van škrtl sirkou, uviděl svůj polštář potřísněný jasnou krví).

Okna černého zámku hasla ve vodorovných či svislých řadách a podle tahů šachového koně. Na klozetu dětského pokoje nejdéle pobývala mademoiselle Larivièrová, která tam chodívala s lampičkou na růžový olej a se svým buvardem. Vánek rozvlnil závěsy Vanovy teď nekonečné ložnice. Venuše vystoupila na nebe; Venuše vstoupila do jeho těla.

To vše se událo krátce před každoročním nájezdem jistého a svou primitivní stavbou zajímavého druhu komárů (jejichž štípavost nepříliš vlídná ruská část našeho obyvatelstva připisovala stravě, kterou pro ně představovali francouzští vinaři a ladorští pojídači klikvy); ale již před touto invazí představovaly oslnivé světlušky a ještě přízračnější sinalý vesmír prosvítající tmavým listovím pro Vana vedle trýznivé tíže potu a spermatu nová noční muka spjatá s jeho dusným pokojem. Noc byla samozřejmě vždycky utrpením, téměř po celé století jeho života, ať byl nešťastník jak chtěl ospalý nebo nacpaný prášky na spaní – že genialita dokáže člověka potrápit, poznali šejk Bill se svou špičatou bradkou a stylizovanou lysou lebkou, nerudný Proust, který, když se mu nechtělo spát, s oblibou stínal hlavy krysám, i náš skvělý či obskurní V. V. (v závislosti na zraku čtenářů, kteří jsou navzdory našim posměškům a svým penězům zrovna takoví nešťastníci); v Ardisu však vyplňoval pulsující život oblohy poseté hvězdami chlapcovy noci takovým nepokojem, že nakonec pociťoval vděčnost, když ho protivné počasí nebo ještě protivnější komáři – „kamargskij komar“ našich mužiků a moustique moscovite jejich stejně snadno aliterujících protivníků – zahnali zpátky do hrbolaté postele.

V naší suché zprávě o časné, příliš časné lásce Vana Veena k Adě Veenové nenajdeme ani důvod, ani místo pro metafyzické odbočení. Přesto by nemělo uniknout naší pozornosti (zatímco v nedalekém parku se prohánějí blikající luciferové a – stejně pravidelně – houká sova), že Van, který dosud naplno nepocítil hrůzy Terry – jež poté, co analyzoval muka své drahé neopakovatelné Aquy, neurčitě připisoval zhoubným vrtochům a lidovým pověrám –, již tehdy, ve čtrnácti, pochopil, že staré mýty, snažící se poskytnout té vířivé spoustě světů (jakkoli pošetilých a mystických) zdání užitečné existence a umísťující je do šedé hmoty hvězdami zaplaveného nebe, možná obsahují světlušku podivné pravdy. Noci strávené v hamaku (kde onen druhý nebohý mladík proklel krvavý kašel a propadl se zpátky do snů o plížících se černých pumpách a třesku symbálu v orchickém orchestru — jež mu vnukli lékaři) soužily Vana ani ne tak mučivou touhou po Adě jako tím nesmyslným prostorem nad hlavou, pod hlavou, prostě všude, ďábelským protějškem božího času, vibrujícího v něm i okolo něho a majícího ještě jednou zavibrovat – naštěstí trochu smysluplněji – v poslední noci života, jehož, má lásko, nelituji.

Usínal ve chvíli, kdy si myslel, že už nikdy neusne, a jeho sny byly mladé. Jakmile se k hamaku připlazil první plamen dne, probouzel se jako úplně jiný člověk – a jako muž, což se dalo snadno doložit. „Ado, naše vábničky a vášně,“ zpíval mu v hlavě trochej, který měl zůstat jediným vkladem Vana Veena do anglo-americké poezie. Požehnán buď ptačí hvizd a proklet hvězdný prach! Bylo mu čtrnáct a půl; byl plný zápalu a troufalosti; jednoho dne se jí divoce zmocní!

Přehrávaje si minulost, mohl si jedno takové zelené vzkříšení rozebrat do detailu. Natáhl na sebe plavky, nasoukal a nacpal do nich celý ten složitý, zpěčující se dvoučlenný nástroj, svalil se ze svého hnízda a neprodleně se vydal zjistit, zda se už probudila její strana domu. Probudila. Zahlédl záblesk křišťálového skla, skvrnku barvy. Seděla sama na svém balkóně a jedla sa petite collation du matin. Van našel sandály – v jednom byl brouk, v druhém okvětní plátek – a přes komoru na nářadí vešel do chladného domu.

Děti jako ona vynalézají nejčistší filosofické systémy. I Ada si vypracovala svůj vlastní. Od Vanova příjezdu uplynul sotva týden, když usoudila, že si zaslouží být zasvěcen do pavučiny její moudrosti. Život jedince sestává z určitých, do několika skupin roztříděných věcí, jimiž jsou: neocenitelné a vzácně se vyskytující„skutečné věci“, dále jenom „věci“, které tvoří obvyklé jádro života, a „přízračné věci“, zvané též „mlhy“, jako je horečka, bolest zubů, strašná zklamání a smrt. Tři a více věcí, které se vyskytují současně, tvoří „věž“ nebo, následují-li bezprostředně za sebou, „most“. „Skutečné věže“ a „skutečné mosty“ představují radosti života, a když se člověk setká s řadou věží, prožívá vrcholnou extázi; k tomu však téměř nikdy nedojde. Za určitých okolností, v jistém světle, může neutrální „věc“ vypadat jako „skutečná“, nebo se jí i stát, anebo naopak zhoustnout v páchnoucí „mlhu“. Když se stane, že se radostné smísí s neradostným, ať současně či po nakloněné rovině trvání, máme co do činění se „zřícenými věžemi“ a „zborcenými mosty“.

Obrazové a architektonické detaily její metafyziky umožňovaly Adě snášet noci snadněji než Vanovi, a toho rána – tak jako většinu jiných – měl Van pocit, jako by se vrátil z mnohem vzdálenější a depresivnější země, než byla ta, odkud přišla ona se svým slunečním světlem.

Její plné, lepkavě se lesknoucí rty roztáhl úsměv.

(Když tě líbám sem, řekl jí po mnoha letech, vždycky mi vytane to modré ráno na balkóně, kdy jsi jedla tartine au miel; francouzsky to zní o tolik lépe.)

Klasická krása jetelového medu, hladkého, světlého, průzračného, volně stékajícího ze lžíce a namáčejícího chléb s máslem mé lásky v tekuté mosazi. Drobek nasáklý nektarem.

„Skutečná věc?“ zeptal se.

„Věž,“ odpověděla.

A vosa.

Vosa prozkoumávala její talíř. Tělo vosy se chvělo.

„Zkusíme pak jednu sníst,“ prohodila Ada, „ale musí být nažraná, aby dobře chutnala. Do jazyka tě určitě nebodne. Žádné zvíře se nedotkne lidského jazyka. Když lev dožere cestovatele, včetně kostí a všeho, jazyk vždycky nechá takhle ležet v poušti“ (s pohrdavým gestem).

„Pochybuju.“

„Je to známá záhada.“

Její vlasy, v ten den prokartáčované, se temně leskly ve srovnání s matnou bledostí šíje a paží. Na sobě měla proužkované tričko, které Van ve svých osamělých snech se zvláštní oblibou stahoval z jejího svíjejícího se těla. Na voskovaném plátně se střídaly modré a bílé čtverce. Ve studené misce zůstal zbytek másla potřísněný medem.

„Tak dobře. A třetí skutečná věc?“

Zkoumavě si ho prohlédla. Ohnivá kapka v koutku jejích úst si ho zkoumavě prohlédla. Z rýhované křišťálové vázičky si ho zkoumavě prohlédla tříbarevná sametová fialka, kterou Ada předchozí večer namalovala vodovkami. Neřekla nic. Olízla si roztažené prsty, aniž z něho spustila oči.

Van, marně čekající na odpověď, opustil balkón. Její věž se zvolna zhroutila ve slastném němém slunci.

13

NA VELKÉM PIKNIKU při příležitosti Adiných dvanáctých narozenin a Idina čtyřicátého druhého jour de fête si dívenka směla obléknout „lolitu“ (jméno, mimochodem vyslovované ne se zastřeným anglickým, ale se španělským „t“, dostala podle andaluské cikánečky z Osbergova románu), delší, ale velmi vzdušnou a volnou černou sukni se vzory rudých máků či pivoněk, „postrádajících botanickou realitu“, jak se nadneseně vyjádřila, jelikož tehdy ještě nevěděla, že realita a přírodní vědy jsou v jazyce tohoto a pouze tohoto snu synonyma.

(Tys to taky nevěděl, mudrlante. Její poznámka.)

Vstoupila do ní, nahá, se stále ještě vlhkýma a borovicí vonícíma nohama po speciální masáži žínkou (za vlády mademoiselle Larivièrové se ranní koupele nekonaly), a natáhla si ji rázným zavrtěním boků, což vyvolalo známou výtku guvernantky: mais ne te trémousse pas comme ça quand tu mets ta jupe! Une petite fille de bonne maison, atd. Per contra, Ida Larivièrová, prsatá žena velké a odpudivé krásy (v tu chvíli měla na sobě pouze korzet a punčochy na podvazcích), nijak nereagovala na absenci kalhotek, jelikož sama měla ve zvyku dělat tajné ústupky letnímu vedru; jenže v případě něžné Ady měl tento zvyk pohoršlivé důsledky. Dívenka se snažila zkrotit vyrážku na hebké vnitřní straně stehen, provázenou lepkavými, svědivými a vůbec ne nepříjemnými pocity, tím, že si osedlala studenou větev šattalské jabloně a silně ji stiskla, což ve Vanovi – jak ještě nejednou uvidíme – vyvolávalo silné znechucení. Kromě lolity měla na sobě bílé tričko s černými proužky, měkký klobouk se širokou zvlněnou krempou (visel jí na zádech na elastické šňůrce ovíjející krk), ve vlasech sametovou stužku a na nohou staré sandály. Jak Van neustále zjišťoval, domácí život Ardisu neoplýval nijak zvláštní hygienou ani vytříbeným vkusem.

Jakmile byli všichni připraveni vyrazit, Ada slétla ze stromu jako dudek. Pospěš, pospěš, můj ptáčku, můj andílku. Anglický kočí Ben Wright byl ještě úplně střízlivý (k snídani vypil pouze pintu piva). Blanche, která se nejméně jednou účastnila velkého pikniku (musela tehdy o překot pádit do Borové rokle, aby rozvázala šaty mademoiselle, která omdlela), nyní vykonávala méně atraktivní povinnost – odnášela vrčícího a zmítajícího se Dacka do svého pokojíku ve věžičce.

Šaraban již odvezl na místo pikniku dva sluhy, tři křesla a množství proutěných košíků. V calèche se tam vypravila i pisatelka románů v bílých saténových šatech (ušitých v manhattanském salónu Vass pro Marinu, která v poslední době shodila pět kilo) s Adou, sedící vedle ní, a s Lucette, très en beauté v bílé námořnické blůze, usazenou vedle mrzutého Wrighta. Van jel za nimi na bicyklu svého strýce nebo prastrýce. Lesní cesta byla pořád obstojně hladká, pokud se cyklista držel jejího prostředku (stále ještě lepkavého a tmavého po deštivém rozbřesku) mezi blankytnými vyjetými kolejemi, posetými odrazy týchž březových lístků, jejichž stíny přebíhaly přes napjaté perleťové hedvábí otevřeného slunečníku mademoiselle Larivièrové a širokou krempu Adina poněkud frajersky nasazeného bílého klobouku. Lucette se ze svého místa vedle Bena v modré livreji tu a tam ohlédla po Vanovi a plochou dlaní mu naznačovala, aby zpomalil, jak to vídávala u matky, která podobné znamení dávala Adě, když se bála, že se svým poníkem nebo bicyklem narazí zezadu do kočáru.

Marina přijela červeným kabrioletem starého dvoumístného typu, který majordomus řídil tak opatrně, jako by kroutil ne volantem, ale nějakou přepychovou vývrtkou. V šedém flanelovém obleku pánského střihu vypadala nezvykle elegantně a rukou v rukavičce svírala knoflík žíhané špacírky, když lehce se kolébající vůz dojel na samý okraj místa pro piknik, malebný palouk ve starém borovém lese protínaném úchvatnými roklemi. Z opačné strany lesa, od polní cesty na Lugano, přiletěl nad palouk podivně bledý motýl, a hned za ním se vynořil landaur, z něhož vystoupili, jeden po druhém, svižně či loudavě podle věku a kondice, dvojčata Ermininových, jejich mladá těhotná teta (z hlediska vyprávění představující velké břímě) a guvernantka, bělovlasá madam Forestierová, Mathildina kamarádka ze školy v příběhu, o kterém bude brzo řeč.

Čekal se ještě příjezd tří pánů, kteří však nedorazili: strýčka Dana, jemuž ujel ranní vlak z města; plukovníka Erminina, vdovce, jehož játra, jak sdělil ve vzkazu, se chovala jako pečeněg; a jeho lékaře (a šachového partnera), slavného doktora Krolika, který o sobě prohlašoval, že je Adiným dvorním klenotníkem, a skutečně jí na druhý den ráno přivezl dárek k narozeninám – tři dokonale vybroušené motýlí kukly („Nedocenitelné skvosty,“ chraplavě zvolala Ada, napínajíc čelo), z nichž se měly zanedlouho vyklubat místo nedávno objevené rarity – perleťovce Kibo – bohužel jenom exempláře lumka.

Haldy jemných sendvičů s okrájenými kůrkami (dokonalé obdélníčky pět krát dva palce), zlatohnědá mrtvola krůty, ruský černý chléb, misky s vybraným šedým kaviárem Gray Bead, kandované fialky, malinové dortíčky, půl galonu goodsonského bílého portského a stejné množství rubínového, termosky s claretem naředěným vodou pro děvčata a studený sladký čaj pro milovníky šťastného dětství – to všechno se dá snadněji představit než popsat. Bylo to poučné [takto v rukopisu. Pozn. vyd.].

Bylo poučné posadit vedle sebe Adu Veenovou a Grace Ermininovou: bledost sbíraného mléka ve tváři Ady a zdravý planoucí ruměnec její vrstevnice; rovné černé vlasy mladé čarodějnice a kaštanové mikádo té druhé; matné, vážné oči mé lásky a modrý třpyt za rohovinovými obroučkami brýlí Grace; nahá stehna té první a červené punčošky té druhé; cikánská sukně a námořnický kostýmek. Snad ještě poučnější bylo zjištění, jak se tuctové rysy Grega prakticky beze změny přenesly do aury jeho sestry, kde, aniž se tím narušila nápadná podobnost mezi námořníkem a děvčetem, získaly zdání toho, čemu se u dívek říká „pohlednost“.

Sluhové svižně odnesli trosky krůty, portské, jež ochutnaly pouze guvernantky, a rozbitý sèvreský talířek. Zpod keře vylezla kočka, na okamžik strnula překvapením a navzdory sborovému „čičí“ zase zmizela.

Chvíli nato mademoiselle Larivièrová požádala Adu, aby ji doprovodila někam do ústraní. Tam ta plně oblečená žena – v nabraných šatech, které neztratily své velkolepé záhyby, ale náhle byly jakoby o palec delší, takže překrývaly její atlasové střevíčky – znehybněla nad skrývaným lijákem a vzápětí se vrátila do svého obvyklého vzrůstu. Cestou zpátky pedagožka dobromyslně Adě vysvětlila, že dvanácté narozeniny skýtají vhodnou příležitost pohovořit s dívkou a připravit ji na to, co z ní ze dne na den udělá grande fille. Ada, jíž se v tomto smyslu dostalo dostatečného poučení od učitelky ve škole již půl roku předtím a která „to“ ve skutečnosti už dvakrát zažila, ohromila nebohou guvernantku (neschopnou reagovat na Adin pronikavý a osobitý způsob myšlení) prohlášením, že to všechno jsou nesmysly a babské bajky; že dneska se normálním holkám nic takového skoro nestává a rozhodně se to nestane v jejím případě. Mademoiselle Larivièrová, neskutečně hloupá osoba (navzdory nebo snad právě díky své náchylnosti k literární fabulaci), si v myšlenkách přehrála vlastní zkušenosti a několik strašných minut si lámala hlavu, zda v době, kdy se ona oddávala umění, nemohl vědecký pokrok zákony přírody změnit.

Popolední slunce si našlo nová místa k osvětlení a stará k opékání. Teta Ruth upadla do dřímoty s hlavou složenou na obyčejné podušce, dodané mademoiselle Forestierovou, která štrikovala mrňavý svetřík pro budoucího pokrevního sourozence svých svěřenců. Marinu napadlo, že paní Ermininová shlíží přes mučivý zbytek sebevražedného oparu na účastníky pikniku pod úchvatnou zelení sosen se stařeckou nostalgií a dětskou zvědavostí z perského blankytu svého příbytku štěstí. Děti předvedly své schopnosti: Ada a Grace ruský taneček za doprovodu prastaré hrací skříňky (která se věčně zastavovala v půli taktu, jako by vzpomínala na jiné břehy, jiné paprskovitě se rozbíhající vlny); Lucette, pěstičku opřenou v bok, zazpívala píseň rybářů ze Saint-Malô; Greg si oblékl sestřinu modrou sukni, její klobouk a brýle, a rázem se proměnil ve velmi nemocnou, duševně zaostalou Grace; a Van chodil po rukou.

O dva roky dřív, když se jako odsouzenec chystal k nástupu do módní a nelítostné internátní školy, kterou před ním navštěvovali i jiní Veenové (ti první už v dobách, „kdy se washingtoniím ještě říkalo wellingtonie“), se Van rozhodl, že se naučí nějaký husarský kousek, který mu zajistí okamžitou a jasnou převahu. Poradil se s Demonem, a ten mu doporučil Kinga Winga, svého učitele zápasnického umění, jenž silného chlapce naučil chodit po rukou pomocí zvláštní hry ramenních svalů, což byl trik, jehož osvojení a vybroušení vyžadovalo téměř úplné vykloubení karyatid.

Jaká rozkoš [takto v rukopisu]. Rozkoš z náhlého nalezení správného fíglu umožňujícího pohyb s nohama vzhůru se trochu podobala tomu, co zažíval, když se po četných bolestivých a potupných pádech naučil ovládat kouzelné kluzáky zvané „peršolety“ (nebo „šídla“), jež chlapci v oněch dobrodružných časech před Velkou reakcí dostávali obvykle k dvanáctým narozeninám – jaká závratná slast, dlouze dráždící každý nerv, když se poprvé odlepil od země a podařilo se mu proletět těsně nad stohem, stromem, stružkou, stodolou, zatímco dědeček Dedalus Veen, běžící s vyvrácenou hlavou, mával praporkem a nakonec spadl do koňského napajedla.

Van si stáhl tričko s krátkými rukávy a sundal si boty i ponožky. Útlost trupu, ladícího tónem, byť ne texturou s béžovou barvou těsných trenýrek, kontrastovala s výrazně vyvinutými deltovými svaly a šlachovitými předloktími pohledného jinocha. Čtyři roky nato dokázal Van omráčit člověka jednou ranou levého i pravého lokte.

Jeho obrácené tělo se půvabně prohnulo, snědé nohy se zvedly jako na stožár vytažená plachta v Tarentu, kotníky přitažené k sobě napomáhaly manévrování, když roztaženýma rukama sevřel čelo zemské tíže a sunul se sem a tam, stáčeje a uhýbaje se, otvíral ústa na opačnou stranu a mrkal tím zvláštním bilboquetovým způsobem, typickým pro víčka v oné nepřirozené poloze. Ještě pozoruhodnější bylo, že rozmanitost a rychlost pohybů, jimiž napodoboval zadní běhy zvířete, napohled nevyžadovaly žádnou námahu; King Wing ho varoval, že jukonský profesionál Vekčelo tuto schopnost ve svých dvaadvaceti ztratil; avšak toho letního odpoledne, na hedvábném terénu borového palouku, v čarovném srdci Ardisu, pod modravým pohledem lady Ermininové, nám čtrnáctiletý Van předvedl nejúchvatnější představení, jaké jsme kdy viděli v provedení rukochodce. Na tváři ani na šíji se mu neobjevil sebemenší ruměnec! Tu a tam, když odlepil své pohybové orgány od shovívavé země a zdálo se, že v zázračné parodii na baletní skok vysoko ve vzduchu tleská, si přihlížející položili otázku, zda tato snová nonšalantní levitace není důsledkem toho, že země v návalu roztržité přejícnosti zrušila svou přitažlivost. Mimochodem, jedním z podivných následků svalových změn a kosterních „přepnutí“ způsobených speciálními cviky, jimiž ho týral Wing, bylo, že v pozdějších letech nebyl Van schopen krčit rameny.

Otázky k zamyšlení a diskusi:

1. Odlepovaly se od země obě dlaně, když se zdálo, že vzhůru nohama obrácený Van na rukou doslova „poskakuje“?

2. Byla neschopnost dospělého Vana odbývat věci pokrčením ramen výhradně jevem fyzickým, nebo „odpovídala“ nějaké archetypální vlastnosti jeho „podduše“?

3. Proč Ada při vyvrcholení Vanova vystoupení propukla v pláč?

Nakonec mademoiselle Larivièrová přečetla svou povídku „La rivière de diamants“, kterou právě načisto přepsala pro The Quebec Quarterly. Krásná a kultivovaná manželka ubohého úředníka si půjčí od bohaté přítelkyně náhrdelník. Cestou domů z večírku v mužově úřadu šperk ztratí. Třicet nebo čtyřicet strašných let nešťastní manželé do úmoru dřou a šetří, aby splatili dluhy, jež nadělali zakoupením náhrdelníku v ceně půl miliónu franků, který nenápadně podstrčili za ten ztracený, když vraceli kazetu se šperkem madam F. Ach, jak poskočilo Matyldino srdce – otevře Jeanne pouzdro? Neotevřela. Když se sešlí, avšak vítězní manželé (on napůl ochrnutý v důsledku půlstoletí trvajícího opisování v jejich mansardě, ona k nepoznání zhrublá mytím podlah à grand eau) ke všemu přiznají bělovlasé, ale stále ještě mladistvé madam F., ta jim v poslední větě příběhu řekne: „Ubohá Matyldo, vždyť ten náhrdelník byl falešný: stál jenom pět set franků!“

Marinin příspěvek byl skromnější, ale také měl svůj půvab. Ukázala Vanovi a Lucette (ostatní už o tom všechno věděli) přesně tu borovici a přesně to místo na jejím hrubém červenavém kmeni, kde za dávných, velmi dávných časů spočíval jako v hnízdě magnetický telefon zajišťující spojení s Ardisem. Po zákazu „proudů a obvodů“ (vyslovila ta ne úplně správná slova chvatně, avšak lehce, s jakousi hereckou désinvolture, zatímco zmatená Lucette tahala za rukáv Vana, Vaničku, který umí vysvětlit všechno, všecičko) prý babička jejího muže, obdařená velkým technickým talentem, „odrourovala“ Redmountský potůček (stékající těsně pod paloukem z vrchu nad Ardisem) a donutila ho, aby přenášel vibrační fimzžoče (spektrální pulsy) pomocí systému platinových segmentů. Umožňovalo to samozřejmě vysílání zpráv pouze jedním směrem a na instalaci a údržbu „bubnů“ (válců) by bylo potřeba okrást Žida, jak řekla Marina, takže nápad padl, ať by se možnost sdělit piknikujícímu Vanovi, že mu hoří dům, zdála sebelákavější.

Jako by chtělo potvrdit nespokojenost mnoha lidí s domácí i zahraniční politikou (starý Gamaliel byl tou dobou už dost senilní), z Ardisu přisupělo zpátky červené autíčko, z něhož vyskočil majordomus se zprávou. Právě přijel monsieur s dárkem pro mademoiselle Adu, jenže nikdo netušil, jak ta složitá věc funguje, a madam musí pomoct. Majordomus vytáhl dopis, položil ho na tácek a podal Marině.

Přesné znění zprávy rekonstruovat nemůžeme, ale její obsah známe: stálo v ní, že tím nápaditým a velmi drahým dárkem je obrovská, nádherná panenka – bohužel a překvapivě víceméně nahá; ještě překvapivější byla ortéza na pravé noze, ovázaná levá ruka a místo obvyklých šatiček s volánky krabička se sádrovými korzety a gumovými doplňky. Návod v ruštině či bulharštině byl k ničemu, jelikož nebyl vytištěn soudobou latinkou, ale starou cyrilicí, děsivou abecedou, kterou si Dan nikdy nedokázal osvojit. Nemohla by Marina okamžitě přijet a nechat z hromady pěkných hedvábných zbytků, jež její komorná uschovávala v zásuvce, kterou objevil, ušít panence odpovídající šatičky a krabici znovu zabalit do nového hedvábného papíru?

Ada, která si přečetla lístek přes matčino rameno, se otřásla odporem a řekla:

„Řekni mu, ať si vezme kleště a odnese to všecko na špitální smetiště.“

„Bedňačok! Chudinka malá,“ zvolala Marina a oči se jí zalily lítostí. „Samozřejmě, že pojedu. Tvoje krutost, Ado, je někdy… někdy… já nevím – satanská!“

S nervózním odhodláním cukajícím ve tváři a svižně se ohánějíc dlouhou špacírkou dokráčela Marina k vozu, který se vzápětí rozjel a při otáčení převrhl prázdnou půlgalonovou láhev, když jeho blatník ve snaze vyhnout se stojící calèche pročísl rozezlené keříky ostružin.

Ale ať ve vzduchu visel jakkoli velký hněv, brzy vyprchal. Ada poprosila guvernantku o tužku a papír. Van ležel na břiše s tváří podepřenou dlaní a hleděl na skloněnou šíji své milované, hrající si na francouzské anagramy s Grace, která bezelstně vybrala slovo „insecte“.

„Escient,“ řekla Ada a zapsala si svůj nápad.

„To ne!“ namítla Grace.

„To jo! Jsem si jistá, že takový výraz existuje. À bon escient le docteur Entesic a examiné le mimétisme de l’insecte.“

Grace se zamyslela, gumovým koncem tužky si ťukala po svraštěném čele a pak navrhla:

„Ceintes!“

„Inceste,“ okamžitě odpálila Ada.

„Vzdávám se,“ řekla Grace. „Potřebujeme slovník, abychom si mohli ověřit ty tvoje vymyšleninky.“

Odpolední žár v té chvíli vstoupil do své nejdusnější fáze a ostražitá Lucette zvučným plácnutím zabila na Adině holeni prvního zlotřilého komára toho léta. Šaraban s křesly, koši a přežvykujícími sluhy – Essexem, Middlesexem a Somersetem – už odjel; a také mademoiselle Larivièrová a paní Forestierová si už vyměňovaly melodická adieu. Ručičky zamávaly a dvojčata s jejich stařičkou guvernantkou a ospalou mladou tetičkou odvezl landaur. Bledý průsvitný motýl s černočerným tělem se rozletěl za nimi a Ada zvolala: „Koukej!“ a vysvětlila, že je to blízký příbuzný japonského jasoně. Mademoiselle Larivièrová náhle oznámila, že svou povídku vydá pod pseudonymem. Odvedla své dva půvabné svěřence ke calèche a sans façons zabodla špičku slunečníku do tlustého rudého krku Bena Wrighta, chrápajícího vzadu pod nízko visícími girlandami listoví. Ada mrskla svým kloboukem do klína Idě a rozběhla se zpátky k Vanovi. Ten, neznalý putování slunce a stínu na mýtině, postavil bicykl na místě, kde byl nejméně tři hodiny vystaven spalujícím paprskům. Ada vyskočila na sedlo, vykřikla bolestí, málem spadla, zavrávorala, znovu se vyrovnala – a vtom s komickým lupnutím rupla zadní pneumatika.

Zahanbené vozidlo zanechali pod keřem, odkud ho měl později přivézt Bouteillan junior, další z ansámblu sloužících. Lucette odmítla opustit své místo (chabým přikývnutím poslechla podroušeného souseda na kozlíku, který byl viděn, jak dobromyslnou tlapou osahává její nahá kolena), a jelikož v kočáru nebylo nouzové sedátko, Ada se musela spokojit s Vanovým tvrdým klínem.

Byl to jejich první tělesný kontakt a obě děti pocítily rozpaky. Ada se usadila zády k Vanovi, poposedla si, když sebou kočár trhl, a znovu se zavrtěla, urovnávajíc si širokou, sosnami vonící sukni, která vyvolávala zdání, že Vana svou nadýchaností zahaluje, úplně jako pláštěnka u holiče. V transu ošemetné rozkoše ji přidržoval za boky. Žhnoucí chuchvalce slunce přebíhaly po jejích zebrovitých proužcích a vnitřní straně nahých paží a jako by pokračovaly v cestě tunelem jeho vlastního těla.

„Proč jsi plakala?“ zeptal se a vdechoval její vlasy a žár jejího ucha. Otočila hlavu a chvíli si ho zkoumavě prohlížela, pohroužena v záhadné mlčení.

(Vážně jsem plakala? Nevím – nějak mě to rozrušilo. Neumím to vysvětlit, ale cítila jsem, že v tvém vystoupení bylo něco strašného, surového, temného, a ano, strašného. Připsáno později.)

„Promiň,“ řekl, když odvrátila hlavu, „už to před tebou nikdy neudělám.“

(Mimochodem, nesnáším slovní spojení „úplně jako“. Další zápis Adiným pozdním rukopisem.)

Kypící, překypující chlapec se celou svou bytostí opájel její tíhou a cítil, jak dívka reaguje na každou nerovnost cesty, jak se jemně rozvírá vedví a drtí dřeň jeho touhy, a věděl, že tu touhu bude muset potlačit, aby případný průsak neuvedl její nevinnost do rozpaků. Byl by se i poddal a rozpustil ve zvířecí ochablosti, kdyby situaci nezachránila guvernantka, která na něho v tu chvíli promluvila. Nebohý Van přemístil Adin zadeček na své pravé koleno a otupil to, čemu se v žargonu mučírny říkalo „úhel trýzně“. V truchlivé netečnosti neukojené touhy ulpěl jeho zrak na řadě roztroušených dřevěných chalup, jelikož calèche projížděla vískou jménem Gamlet.

„Nikdy si nezvyknu (m’y faire),“ řekla mademoiselle Laparurová, „na kontrast mezi bohatstvím přírody a nuzotou lidského života. Pohleďte na toho vychrtlého starého mužika s tou dírou v košili, pohleďte na jeho ubohou cabane. A pohleďte na tu hbitou vlaštovku! Jak šťastná je příroda, jak nešťastný je člověk! Ještě jste mi nikdo neřekl, jak se vám líbila moje povídka? Vane?“

„Je to hezká pohádka,“ řekl Van.

„Je to pohádka,“ dodala opatrná Ada.

„Allons donc!“ zvolala mademoiselle Larivièrová. „Právě naopak – každý detail je realistický. Jde o drama maloměšťáka, se všemi starostmi, sny a hrdostí, které jsou pro tuto třídu typické.“

(Skutečně, záměr autorky takový být mohl – pomineme-li pointe assassine; příběh však postrádal „realismus“ právě ve smyslu, který tento termín má, jelikož pedantský úředník počítající každý pěťák by především zjistil – a je úplně jedno, jakým způsobem (quitte à tout dire à la veuve) –, kolik přesně ztracený náhrdelník stál. Právě to byla osudná chyba dojemného dílka mademoiselle Larivièrové, kterou však mladý Van a ještě mladší Ada zatím neodhalili, byť instinktivně cítili falešnost celého příběhu.)

Na kozlíku nastal menší zmatek. Lucette se otočila na Adu.

„Chci sedět s tebou. Mně tut něudobno, i ot něgo něchorošo pachnět (Tady to tlačí a on smrdí).“

„Za chvíli jsme tam,“ odsekla Ada, „potěrpi (vydrž).“

„Co se děje?“ zeptala se mademoiselle Larivièrová.

„Nic. Il pue.“

„Ach, bože! Silně pochybuju, že u toho rádži někdy sloužil.“

14

NAZÍTŘÍ, NEBO JEŠTĚ o den později, se celá rodina sešla na zahradě u čaje. Ada seděla v trávě a snažila se uplést pro psa věneček ze sedmikrásek, Lucette žvýkala lívaneček a nespouštěla z ní oči. Marina téměř minutu mlčky nabízela přes stůl svému muži slaměný klobouk; ten nakonec zavrtěl hlavou, pohledem zpražil slunce, které vzápětí zpražilo jeho, a se šálkem a výtiskem Toulouse Enquireru si šel sednout na venkovskou lavičku pod rozložitým jilmem na druhém konci zahrady.

„To bych ráda věděla, kdo to může být,“ zamumlala mademoiselle Larivièrová, která stála za samovarem (odrážejícím fragmenty okolí jako šílené fantazie v duchu primitivismu) a nespouštěla přimhouřené oči z kousku příjezdové cesty, prosvítající mezi pilastry trelážové galerie. Van, ležící na břiše za Adou, zvedl oči od knihy (Adina exempláře Ataly).

Z černého poníka seskočil vysoký růžolící mladík ve šviháckých rajtkách.

„To je Gregův krásný nový poník,“ řekla Ada.

S nenucenými omluvami dobře vychovaného chlapce předal Greg Marině platinový zapalovač, který jeho teta našla ve své kabelce.

„Bože, ještě jsem ani neměla čas zjistit, že ho nemám. Jak se daří Ruth?“

Greg řekl, že jak teta Ruth, tak Grace ulehly se silnými bolestmi břicha – „nemají to ale z vašich skvělých sendvičů,“ pospíšil si, „ale ze všech těch ostružin, které nasbíraly v křoví.“

Marina se chystala zazvonit bronzovým zvonkem na sluhu, aby přinesl další tousty, jenže z Grega vypadlo, že se jen stavil cestou na večírek hraběnky de Preyové.

„Nějak brzo (skorovato) se utěšila,“ utrousila Marina, narážejíc na smrt hraběte, zabitého před pár lety v souboji na pistole v bostonském parku Common.

„Je to velmi veselá a krásná žena,“ řekl Greg.

„A o celých deset let starší než já,“ dodala Marina.

Vtom se o matčinu pozornost přihlásila Lucette.

„Kdo to jsou Židi?“ zeptala se.

„Odpadlí křesťané,“ odpověděla Marina.

„Proč je Greg Žid?“ zeptala se Lucette.

„Proč-proč!“ řekla Marina. „Protože jeho rodiče jsou Židi.“

„A jeho prarodiče? A praprarodiče?“

„To opravdu nevím, miláčku. Byli tvoji předkové Židi, Gregu?“

„Hm, nejsem si jistý,“ odpověděl Greg. „Hebrejci ano – ale ne Židi v uvozovkách – jinými slovy žádné komické figurky nebo křesťanští šejdíři. Přišli před pěti sty lety z Tatárie do Anglie. Je ale pravda, že dědeček mé matky byl francouzský markýz, který, pokud vím, vyznával římskokatolickou víru a byl blázen do bank, akcií a šperků, takže není vyloučeno, že mu lidé mohli říkat un juif.“

„Ve srovnání s jinými to tak staré náboženství zas není, že?“ řekla Marina (otáčejíc se na Vana v neurčité snaze stočit hovor na Indii, kde byla bajadérou dávno předtím, než se Mojžíš nebo kdokoli jiný narodil v lotosových bažinách).

„Koho to zajímá,“ řekl Van.

„A Belle“ (tak Lucette nazývala guvernantku) „je taky padlá křesťanka?“

„Koho to zajímá,“ zvolal Van, „koho zajímají tyhle omšelé mýty, co na tom záleží – Joviš nebo Jehova, jehla nebo kupole, mešity v Moskvě, bronzy a bonzové, klerici a laici, a pouště s vybělenými žebry velbloudů? Pouhý prach a přeludy kolektivního vědomí.“

„Jak vůbec ten pitomý rozhovor začal?“ chtěla vědět Ada, zvedajíc hlavu od částečně ozdobeného dakla čili taksika.

„Mea culpa,“ tónem uražené důstojnosti vysvětlila mademoiselle Larivièrová. „Jenom jsem řekla na pikniku, že Greg si možná šunkové sendviče nevezme, protože Židé a Tataři vepřové nejedí.“

„Římané,“ řekl Greg, „římští kolonizátoři, kteří za dávných dob ukřižovávali křesťanské Židy, Barabášovce a další nešťastníky, se také nedotkli vepřového, kdežto já ho jím, stejně jako ho jedli moji prarodiče.“

Lucette zcela nepochopila význam slovesa, které Greg použil. Aby jí ho přiblížil, Van dal k sobě kotníky, rozpažil a obrátil oči v sloup.

„Když jsem byla malá,“ podrážděně podotkla Marina, „dějiny Mezopotámie se vyučovaly div ne v mateřské školce.“

„Ne všechny malé holčičky se dokážou naučit to, co je někdo učí,“ prohodila Ada.

„My jsme Mezopotámci?“ zeptala se Lucette.

„Jsme Hippopotámci,“ řekl Van. „Pojď, půjdeme,“ dodal, „dneska jsme ještě neorali.“

Pár dní předtím se Lucette dožadovala, aby ji naučil chodit po rukou. Van ji pevně držel za kotníky a ona pomalu postupovala vpřed na červených tlapkách, přičemž se zavrčením spadla na obličej nebo se zastavila, aby si uždibla chudobku. Dack na protest hlasitě zaštěkal.

„Et pourtant,“ řekla guvernantka, háklivá na ostré zvuky, a zamračila se, „vždyť jsem jí dvakrát přečetla Ségurovu pohádkovou adaptaci Shakespearovy hry o tom zlém lichváři.“

„Zná také moji verzi monologu toho šíleného krále,“ řekla Ada:

Ce beau jardin fleurit en mai,

Mais en hiver

Jamais, jamais, jamais, jamais, jamais

N’est vert, n’est vert, n’est vert, n’est vert,

n’est vert.

„Nádhera!“ zvolal Greg a doslova vzlykl obdivem.

„Ne tak eněrgično, děti!“ křikla Marina směrem k Vanovi a Lucette.

„Elle devient pourpre, ona zčervenala,“ poznamenala guvernantka. „Nemohu si pomoct, tahle nemravná gymnastika jí nesvědčí.“

Vanovy oči se smály, když jeho silné ruce anděla držely dívenku za nohy v barvě studené mrkvové polévky, těsně nad nárty, a „oral“ s ní jako s rádlem. Zářivé vlasy jí padaly přes obličej, pod lemem sukně vykukovaly kalhotky, ale ona přesto malého oráče pobízela, aby nepřestával.

„Budět, budět, to už stačí,“ křikla Marina na oba dva.

Van jemně spustil Lucettiny nohy na zem a urovnal jí šaty. Chvíli ještě zůstala zadýchaně ležet.

„Moc rád ti ho půjčím, kdykoli si budeš chtít zajezdit. A na jak dlouho budeš chtít. Co říkáš? Navíc mám ještě jednoho černého.“

Ada jen zavrtěla hlavou, zavrtěla sehnutou hlavou a nepřestávala splétat a vázat své chudobky.

„No nic,“ řekl, zvedaje se, „tak já už musím. Na shledanou vespolek. Na shledanou, Ado. Tam pod tím dubem je tvůj otec, že?“

„Ne, to je jilm,“ řekla Ada.

Van se zadíval přes trávník a podotkl, jako by se nad něčím zamyslel – možná s nepatrnou špetkou chlapeckého vychloubání:

„Taky bych se rád podíval na ten toulouský týdeník, až ho strýček dočte. Včera jsem měl hrát za naši školu kriket. Veen nemocný, nemohl nastoupit, Riverlane pokořena.“

15

JEDNOU ODPOLEDNE šplhali Ada a Van na lesklé větve šattalské jabloně, rostoucí v hloubi zahrady. Mademoiselle Larivièrová a malá Lucette, zakryté rozmarem podrostu, ale stále ještě na doslech, se bavily házením kroužků. Čas od času se nad listovím či v jeho průhledech některý mihl během své cesty z jedné neviditelné hůlky na druhou. První cikáda toho léta ladila nástroj. Na opěradlo lavičky usedla kaibabská veverka se stříbrně hnědým sobolím kožíškem a ochutnávala šišku.

Van, oblečený do modrého tělocvičného úboru, se sice vydrápal k vidlici přímo pod svou čipernou kamarádku (přirozeně lépe obeznámenou se spletitou mapou stromu), ale jelikož jí neviděl do tváře, navázal s ní němé spojení – mezi ukazovákem a palcem jí sevřel kotník tak, jak by ona stiskla motýla se složenými křídly. Její bosá nožka se smekla a dvě zadýchané děti se potupně zapletly mezi větve, chytajíce se jeden druhého v přepršce peckovic a listí, a vzápětí, jakmile dosáhly jakés takés rovnováhy, se jeho nic neprozrazující tvář a nakrátko ostříhaná hlava ocitly mezi jejíma nohama a o zem zadunělo poslední jablko – setřesená tečka z obráceného vykřičníku. Ada měla na sobě bavlněné šaty a na zápěstí jeho hodinky.

(„Pamatuješ?“

„Jistěže pamatuju: políbil jsi mě sem, zespodu –“

„A tys mě začala škrtit svými ďábelskými koleny –“

„Hledala jsem nějakou oporu.“)

Mohlo to tak být, ale podle pozdější (mnohem pozdější!) verze byli stále ještě na stromě a tváře jim stále plály, když si Van sloupl ze rtu hedvábné vlákno z pavučinky utkané housenkou a podotkl, že taková lajdáckost v oblékání je příznakem určité formy hysterie.

„No, nevím,“ odpověděla Ada, zatímco si osedlávala oblíbenou větev, „jak už všichni víme, mademoiselle La rivière de diamants nemá nic proti tomu, aby hysterické dívenky nenosily během l’ardeur de la canicule kalhotky.“

„Odmítám se dělit o tvou kaniskulinku s nějakou jabloní.“

„Je to přece Strom poznání – tento exemplář, zabalený v brokátu, sem loni v létě přivezli z národního parku Eden, kde syn doktora Krolika pracuje jako lesní správce a chovatel.“

„Jen ať spravuje a chová, co hrdlo ráčí,“ řekl Van (její přírodopisné znalosti mu už dlouho lezly na nervy), „ale přísahal bych, že v Iráku jabloně nerostou.“

„Správně, jenomže tohle přece není opravdová jabloň.“

(„Správně i nesprávně,“ znovu se značným zpožděním poznamenala Ada. „Opravdu jsme o tom debatovali, ale tenkrát by sis takové vulgarity určitě nedovolil. Ve chvíli, kdy ti nejnevinnější náhoda dovolila, jak se říká, ukrást první plachý polibek! Ty hanbo. A krom toho před osmdesáti lety nebyl v Iráku žádný národní park.“ „To je pravda,“ přisvědčil Van. „A na tom stromě v našem sadu se neživily žádné housenky.“ „To je pravda, má lásko, která jsi nikdy nebyla larvou.“ Přírodopis byl v té době dávno zapomenut.)

Oba si vedli deníky. Krátce po té ochutnávce plodů poznání došlo k zábavné události. Ada mířila ke Krolikovu domu s krabicí plnou uměle vylíhnutých a chloloformem usmrcených motýlů a právě prošla sadem, když se zničehonic zastavila a zaklela (čort!). V téže chvíli Van, který vyrazil opačným směrem k nedalekému pavilonu, kde se hodlal procvičit ve střelbě (byl tam také kuželník a další možnosti k rekreaci, kdysi hojně využívané jinými Veeny), také jako by náhle vrostl do země. Půvabná náhoda tomu chtěla, že potom oba pádili zpátky domů schovat deníčky, protože měli strach, že je nechali otevřené ve svých pokojích. Ada, která se obávala zvědavosti Lucette a Blanche (patologicky nevšímavá guvernantka žádné nebezpečí nepředstavovala), zjistila, že se zmýlila – památníček po posledním zápise schovala. Van, jenž věděl, že Ada ráda „čmuchá“, objevil ve svém pokoji Blanche, předstírající, že stele ustlanou postel, vedle níž na stolku ležel nezamčený deníček. Lehce ji plácl po zadku a přemístil zápisník vázaný v šagrénu na bezpečnější místo. Vzápětí se Van a Ada potkali na chodbě a v nějaké dřívější etapě vývoje románu v dějinách literatury by se byli určitě políbili. Mohlo z toho být půvabné pokračování epizody se šattalskou jabloní. Místo toho se odebrali každý svou cestou – a Blanche si šla nejspíš poplakat do svého budoáru.

16

JEJICH PRVNÍMU nespoutanému a zběsilému laskání předcházelo krátké období podivné prohnanosti, nízkých úskoků. Maskovaným provinilcem byl Van, avšak v pasivitě, s jakou Ada chování nebohého chlapce přijímala, jako by se zračilo tiché srozumění s pochybnou, ba obludnou podstatou jeho kousků. O pár týdnů později měli oba pohlížet na tuto etapu jeho milostné strategie s pobavenou blahosklonností; bojácnost jeho námluv však tehdy Adu mátla a Vana trápila – hlavně proto, že si velmi dobře uvědomoval Adin zmatek.

Ačkoli Van u Ady nikdy nezpozoroval cosi jako panenský odpor – nebyla ani bázlivá, ani přecitlivělá („Je raffole de tout ce qui rampe“) –, dva nebo tři strašné sny stačily k tomu, aby si představil, jak ve skutečném, či aspoň zodpovědném životě Ada s divým pohledem ucukává, nechává jeho chtíč na holičkách a volá guvernantku, matku nebo obrovitého lokaje (žádný takový v domě nebyl, avšak ve snu bylo možné ho zabít – praštit ho boxerem s ostrými hroty, propíchnout jako puchýř nalitý krví), po čemž, jak dobře věděl, bude z Ardisu vyobcován –

(Adinou rukou: Důrazně se ohrazuji proti tomu „nebyla přecitlivělá“. Falšuje to fakta a je to fabulačně fádní. Vanova poznámka na okraji: Promiň, kotě, tohle musí zůstat, jak to je.)

– ale i kdyby se chtěl vysmát té představě, aby si ji vyhnal z hlavy, na své chování pyšný být nemohl: v celém jeho skrytém obcování s Adou, v tom, co dělal a jak to dělal, aniž odhaloval své potěšení, Vanovi připadalo, že buď zneužívá její nevinnosti, nebo ji nutí, aby skrývala před ním, skrývatelem, své vědomí toho, co před ní skrývá Van.

Poté co se jeho jemné rty poprvé dotkly, tak lehce a tak němě, její ještě jemnější pleti – vysoko v tom kropenatém stromě, kde je mohla zaslechnout jen ardilla, ladně shazující listy –, v jistém smyslu jako by se vůbec nic nezměnilo a zároveň všechno zmizelo. Takové doteky vytvářejí svou vlastní strukturu; hmatový vjem je slepé místo; dotýkáme se jen siluetami. Od té doby, v určitých okamžicích jejich jinak netečných dnů, v určitých opakujících se situacích potlačovaného šílenství, byla vztyčena tajná návěst, mezi ním a jí se zatáhl závěs –

(Ada: Dneska jim v Ardisu hrozí vyhynutí. Van: Komu? Jo, aha.)

– a nic se nesmělo odstranit, dokud se Van nezbavil toho, co nutnost utajení neustále snižovala na úroveň ubohého svědění.

(Ale Vane!)

Později, když s ní probíral ty trapné ohavnosti, si nebyl jist, jestli se doopravdy bál, že jeho avournine (jak Adu později svou zparchantělou francouzštinou nazvala Blanche) může na nepokrytý projev chtíče zareagovat výbuchem nelíčeného či umně předstíraného rozhořčení, nebo zda mu jeho melancholicky prohnaný přístup diktoval soucit a přesvědčení, že se k cudné dívence, jejíž půvab je příliš podmanivý, než aby ho potajmu neokusil, a příliš posvátný, než aby ho otevřeně znesvětil, musí chovat slušně; něco se však zvrtlo – to mu bylo jasné. Neurčitá klišé neurčité cudnosti, tak strašlivě oblíbená o osmdesát let dříve, nesnesitelná banálnost nesmělého namlouvání, pohřbená ve starých milostných románcích, poťouchlých jako Arkádie: za jeho tichými léčkami a její tichou snášenlivostí se nepochybně skrývaly všechny ty zvyky a způsoby. Nedochoval se žádný záznam, kdy přesně toho léta ji začal opatrně a důmyslně ovíjet svými mazlivými sítěmi; Ada vnímala, že v jistých okamžicích si Van stoupá nemístně těsně za ni, cítila jeho horoucí dech a kradoucí se rty, ale zároveň si uvědomovala, že ty mlčenlivé, exotické přibližovací pokusy musely začít už dávno, v nějaké neurčité, nekonečné minulosti a že je už nemůže zastavit, protože by se tím přiznala k tichému souhlasu s jejich tehdejším opakováním.

V ta nelítostně žhavá červencová odpoledne Ada s oblibou sedávala v prosluněném hudebním salónku na chladivé stoličce od piana, vykládané slonovinou a stojící u stolu přikrytého bílým voskovaným plátnem – před sebou měla otevřený oblíbený botanický atlas, z něhož barevně překreslovala na krémový papír nějakou vzácnou květinu. Vybrala si třeba orchidej imitující hmyz, kterou potom s obdivuhodným umem zvětšovala. Anebo zkřížila dva různé druhy (neprokázané, ale možné), vnášejíc do nich divné drobné změny a výstřednosti, které vzhledem k tomu, že pocházely od tak mladé a tak spoře oděné dívky, působily téměř morbidně. Dlouhý paprsek, šikmo procházející francouzskými dveřmi, zářil v hranaté sklenici, v obarvené vodě a na plechové krabičce s barvami – a když jemně malovala očko nebo laloky pysku, extatické soustředění jí stáčelo špičku jazyka do koutku úst a zdálo se, že to úchvatné děcko s černomodrohnědými vlasy za přihlížení slunce na oplátku samo napodobuje květ Zrcadla Venuše. Její tenké, hodně volné šaty měly vzadu tak hluboký výstřih, že kdykoli vyklenula záda, sklonila hlavu a pohnula vystupujícími lopatkami – zatímco se štětcem zavěšeným ve vzduchu obhlížela svůj ještě mokrý výtvor nebo si hřbetem levého zápěstí smetala ze skráně pramen vlasů –, Van, který se k ní přisunul tak těsně, jak mu dovolila odvaha, viděl její elegantně zakřivenou páteř až po kostrč a vdechoval teplo celého jejího těla. S bušícím srdcem a jednou utrápenou rukou hluboko v kapse kalhot – aby zamaskoval svůj stav, nosil v ní peněženku s půltuctem zlatých desetidolarových mincí – se sklonil nad ní, skloněnou nad jejím dílem. Dovoloval svým vyprahlým rtům, aby se velmi zlehka vydaly dolů po jejích teplých vlasech a horké šíji. Tak slastný, silný a záhadný pocit chlapec dosud nepoznal; nic z jeho ubohých tělesných rozkoší minulé zimy se nemohlo vyrovnat té ochmýřené něze, tomu zoufalství touhy. Vydržel by navěky na maličkém hrbolku oblé rozkoše uprostřed její šíje, kdyby ji měla navěky skloněnou – a kdyby nešťastný hoch dokázal déle snášet extázi z kontaktu mezi oním hrbolkem a svými nehybnými, jako do vosku odlitými ústy a nezačal se o ni zběsile a bezohledně třít. Svěží zčervenání jejího odkrytého ucha a stále větší strnulost jejího štětce byly jedinými příznaky – hrozivými příznaky – toho, že vnímá zvýšený tlak jeho laskání. Mlčky se pak vytratil do svého pokoje, kde se zamkl, popadl ručník, svlékl se a vyvolal v duchu obraz, který před chvílí opustil, stále neporušený a zářivý jako plamen chráněný miskou dlaně – nesený do tmy jen proto, aby se ho tam s divošským zápalem zbavil; a po tom všem se, na chvíli úplně vysílený, s rozechvělými slabinami a ochablými lýtky vracel do čistoty sluncem zalitého pokoje, kde dívenka, lesknoucí se potem, dál malovala svůj kvítek: divukrásný květ imitující zářivého nočního motýla, který na oplátku napodoboval skarabea.

Kdyby jedinou Vanovou starostí byla úleva, jakákoli úleva od chlapeckého žáru; kdyby, jinými slovy, v tom všem nehrála roli láska, náš mladý přítel by dokázal zkrotit – aspoň na to jedno bezstarostné léto – nechutnost a dvojznačnost svého chování. Ale jelikož Adu miloval, podobná složitá úleva nemohla být cílem sama o sobě; či, přesněji řečeno, byla pouze slepou uličkou, neboť úleva nebyla sdílená, ale strašlivě skrytá, protože neměla tendenci vyústit v nesrovnatelně větší extázi, která – jako mlhou zahalený vrcholek za divokým horským průsmykem – slibovala skutečné vyvrcholení jeho nebezpečného vztahu s Adou. Během toho týdne či dvou uprostřed léta, navzdory každodenním motýlím polibkům na dívčiny vlasy, na její šíji, měl Van pocit, že je jí vzdálen ještě víc než v předvečer toho dne, kdy se jeho rty náhodou dotkly kousíčku její kůže, téměř nevnímaného smysly v labyrintu šattalské jabloně.

Jenže příroda je pohyb a růst. Jednou odpoledne se k ní v hudebním salónku přiblížil zezadu tišeji než jindy, protože byl bos – a vtom se malá Ada otočila, zavřela oči a přitiskla své rty na jeho v polibku připomínajícím orosenou růži, který Vana uchvátil i vyvedl z míry.

„A teď běž,“ řekla, „honem, honem, mám práci,“ a jelikož hloupě váhal, přemázla mu zrudlé čelo štětcem, jako by mu po způsobu prastarého estotského obyčeje dělala „křížek“. „Musím tohle dokončit,“ ukázala tenkým, v červenofialové barvě namočeným štětečkem na křížence Ophrys scolopax a Ophrys veenae, „a za chvilku se musíme obléct, protože Marina chce, aby nás Kim vyfotil – jak se držíme za ruce a zubíme se“ (přičemž se zazubila a obrátila ke své ošklivé květině).

17

NEJVĚTŠÍ SLOVNÍK z knihovny uváděl pod heslem „ret“: „Jeden ze dvou masitých záhybů obklopujících ústní otvor.“

Milejšij Emil, jak Ada nazývala monsieur Littrého, se vyjádřil takto: „Partie extérieure et charnue qui forme le contour de la bouche… Les deux bords d’une plaie simple“ (mluvíme prostě našimi ranami; z ran se množíme) „… C’est le membre qui lèche.“ Nejmilejší Emile!

Malou, ale tlustou ruskou encyklopedii zajímala guba, ret, pouze jako název pro soudní okrsek ve staré Ljašce nebo jako polární záliv.

Jejich rty si byly absurdně podobné tvarem, tónem i tkání. Vanův horní připomínal dlouhokřídlého mořského ptáka, který letěl přímo na vás, a jeho spodní ret, plný a mrzutý, dodával chlapcovu obvyklému výrazu nádech krutosti. Adiny rty se nevyznačovaly ani stínem této krutosti, ale do oblouku ohnutý horní a velký, pohrdavě vystouplý a matně růžový dolní opakovaly Vanova ústa v ženské tónině.

V líbacím období (nijak zvlášť zdravých dvou týdnech dlouhých neohrabaných objetí) jako by běsnící těla našich dětí odřízla jakási prudérní zástěna. Doteky a reakce na ně jí přesto pronikaly jako vzdálené vibrace zoufalých signálů. Nekonečně, neodbytně a něžně přejížděl Van svými rty po jejích, dráždil jejich žhavý květ – dozadu, dopředu, vpravo, vlevo, život, smrt, a vychutnával kontrast mezi éterickou něhou viditelné idyly a enormním přetlakem skrytého těla.

Došlo i na jiné polibky. „Rád bych ochutnal vnitřek tvých úst,“ řekl. „Bože, jak rád bych byl trpasličím Gulliverem, abych mohl tu jeskyni prozkoumat!“

„Můžu ti půjčit jazyk,“ řekla a půjčila.

Velká, vařená jahoda, stále ještě hodně horká. Vcucl ji tak daleko, jak to šlo. Tiskl Adu k sobě a jazykem lačně lízal její patro. Brady už měli úplně mokré. „Kapesník,“ řekla a nenuceně mu zajela rukou do kapsy kalhot, ale vzápětí ji zase vytáhla a nechala Vana, ať ho vyloví sám. Bez komentáře.

(„Ocenil jsem tvůj takt,“ řekl jí, když s pobavením a úžasem vzpomínali na tu extázi a na ty rozpaky. „Ale ztratili jsme spoustu času – nenahraditelné opály.“)

Naučil se její tvář. Nos, tvář, brada – všechno mělo tak jemné obrysy (z perspektivy času připomínající dávné dárky z lásky, široké dámské klobouky s květinami a nestydatě drahé kurtizánky ve Wicklow), že sentimentální obdivovatel si mohl klidně představit, že její profil vykrojil bledý třapeček třtiny, ten nemyslící člověk – pascaltrezza –, zatímco dětštějšímu a smyslnějšímu prstu by se líbilo – a líbilo se – prozkoumat pohmatem ten nos, tu tvář, tu bradu. Reminiscence, tak jako Rembrandtova plátna, jsou temné, ale sváteční. Ty, jež si vybavíme, se pro tuto příležitost vyparádí a sedí nehnutě. Paměť je fotografický ateliér de luxe na nekonečné Fifth Power Avenue. Stužka z černého sametu, jíž si ten den stáhla vlasy (v den, kdy v mysli vznikl ten obrázek), se leskla na hedvábí skrání a na křídově bílé pěšince. Dlouhé zplihlé vlasy jí splývaly na záda a jejich proud rozdělovalo rameno, takže prameny černého bronzu prosvítala s trojúhelníkovou elegancí matně bílá šíje.

Stačilo zdůraznit mírné ohrnutí jejího nosu, a proměnil se v Lucettin; trochu ho uhladit, a stal se čumákem samojeda. Obě sestry měly z hlediska ideální mramorové krásy smrti přední zuby trochu moc velké a spodní ret příliš plný; a protože nos měly neustále ucpaný, obě (zvlášť později, v patnácti a dvanácti) vypadaly z profilu poněkud zasněně či omámeně. Matná bělost Adiny pleti (ve dvanácti, šestnácti, dvaceti, třiatřiceti a tak dál) byla nesrovnatelně výjimečnější než Lucettin zlatavý pel (v osmi, dvanácti, šestnácti, pětadvaceti, finis). Dlouhé čisté linie jejich šíjí, zděděné přímo po Marině, trýznily smysly neznámými, nevýslovnými přísliby (které matka nenaplnila).

Oči. Adiny tmavohnědé oči. Co (ptá se Ada) jsou vůbec oči? Dva otvory v masce života. Čím (ptá se) by byly pro bytost z jiné korpuskule či jiné mléčné bubliny, jejímž zrakovým orgánem by byl (dejme tomu) vnitřní parazit, připomínající rukou psané slovo „deified“? K čemu by někomu byl pár krásných (lidských, lemuřích, sovích) očí nalezených na sedadle v taxíku? Přesto musím ty tvoje popsat. Duhovka: tmavě hnědá s jantarovými smítky či špicemi, rozmístěnými okolo vážné zornice jako identické hodiny na ciferníku. Víčka: jakoby zřasená, v skladočku (rýmující se v ruštině se zdrobnělinou jejího jména v akusativu). Profil očí: unylý. V tu satanskou noc, kdy padal černý déšť se sněhem, v nejtragičtější, téměř osudný okamžik mého života (Vanovi je teď chválabohu už devadesát – Adinou rukou), kuplířka ve Wicklow s podivnou naléhavostí zdůrazňovala „protáhlé oči“ své žalostné a rozkošné vnučky. Jak zarputile, s jakou mučivou úzkostí jsem pátral po stopách a znameních mé nezapomenutelné lásky ve všech hampejzech světa!

Objevil její ruce (na záležitost s okousanými nehty zapomeňme). Dojemná zápěstí, půvabné články prstů, dožadujících se, aby se před nimi bezmocně pokleklo, závoj přetékajících slz, muka beznadějného zbožňování. Dotkl se jejího zápěstí gestem umírajícího lékaře. Jako tichý šílenec hladil rovnoběžné tahy jemného chmýří stínujícího předloktí brunetky. Vrátil se k zápěstním kůstkám. Prsty, prosím.

„Jsem sentimentální,“ řekla. „Dokázala bych rozpitvat medvídka koalu, ale ne jeho mládě. Líbí se mi taková slova jako ‚milostslečna‘, ‚eglanteria‘, ‚elegantní‘. Mám ráda, když galantně líbáš mou elegantně protáhlou bílou ruku.“

Na hřbetě levé ruky měla stejnou hnědou skvrnku jako on na pravé. Je si jistá, řekla – lehkomyslně nebo v euforii –, že pochází z mateřského znaménka, které si Marina nechala před lety chirurgicky odstranit z téhož místa, když byla zamilovaná do jednoho hulváta, který si stěžoval, že mu připomíná štěnici.

Za velmi tichých odpolední bylo z toho kopce, kde mohlo dojít k vybavené výměně slov, někdy slyšet předtunelové tú-tú vlaku do Toulouse.

„Hulvát je příliš silné slovo,“ podotkl Van.

„Řekla jsem ho láskyplně.“

„To je jedno. Mám dojem, že dotyčného znám. Pravda je, že má míň srdce než důvtipu.“

Dívá se a dlaň cikánky prosící o almužnu se postupně mění v dlaň dárkyně prosící o dlouhý život. (Kdy dosáhnou filmoví režiséři naší úrovně?) Ada, mžourající v zeleném slunečním svitu pod břízou, vysvětlila svému vášnivému věštci, že bělavým kroužkům na její ruce, jaké zdobily ruku Turgeněvovy Káti, jiné nevinné dívky, se v Kalifornii říká „valčíky“ („protože señorita protančí celou noc“).

V den svých dvanáctých narozenin, 21. července 1884, si dítě přestalo kousat nehty (přiznejme, že pouze na rukou) ve velkolepém vzepětí silné vůle (zopakovaném o dvacet let později, když přestala s kouřením). Je pravda, že by zde bylo možné uvést pár poklesků, jimiž si to vynahradila – například blažené upadnutí do sladkého hříchu o Vánocích, kdy už nelétá Brownův Culex chateaubriandi. Nové a tentokrát definitivní předsevzetí si dala na Silvestra, když mademoiselle Larivièrová pohrozila, že potře špičky prstů nebohé Ady francouzskou hořčicí a přiváže k nim karkulky ze zelené, žluté, oranžové, červené a růžové vlny (žlutý ukazováček byl une trouvaille).

Nedlouho po narozeninovém pikniku, když se Vanova touha líbat ruce své milované proměnila v něžnou posedlost, její nehty, byť stále ještě trochu do čtverce, zesílily natolik, že si poradily s nesnesitelným svěděním, které uprostřed léta trápilo místní děti.

V posledním červencovém týdnu se tam s ďábelskou pravidelností objevovaly samičky Chateaubriandových komárů. Chateaubriand (Charles) který nebyl prvním, koho ten tvor pokousal… ale prvním, kdo toho neřáda lapil do láhve a s výkřiky mstivého jásotu ho odnesl profesoru Brownovi, autorovi poněkud humpoláckého „Prvního popisu“ („maličká černá makadla… průsvitná křídla…v určitém světle nažloutlá…nutno zhasnout, pokud chce člověk okna otevřená nechat [německý tiskař!]…“ Bostonský entomolog, srpen 1840, šito horkou jehlou), nebyl nijak spřízněn s velkým básníkem a memoáristou narozeným mezi Paříží a Tagne (ještě že tak, řekla Ada, kterou bavilo křížit orchideje).

Mon enfant, ma sœur,

Songe à l’épaisseur

Du grand chêne a Tagne;

Songe à la montagne,

Songe à la douceur…

… škrábání drápky nebo nehty v místech, kde hodoval ten hmyz s ochmýřenými nožkami, vyznačující se neuhasitelnou a nelítostnou touhou po (svěděním rozmnožované) krvi Ady, Ardelie, Lucette a Lucile.

Jak nečekaně se ten „neřád“ objevoval, tak i mizel. Usedal na hezké holé ruce a nohy bez sebemenšího zabzučení, v jakémsi soustředěném tichu, takže náhlý vpich vyloženě ďábelského sosáku – jaký kontrast! – vybuchl žesťovým třeskem vojenské kapely. Pět minut po útoku, za soumraku, mezi schůdkem verandy a zahradou, zešílelou koncertem cvrčků, se vždycky dostavilo ohnivé podráždění, jehož si silní a rozvážní nevšímali (přesvědčení, že potrvá pouhou hodinu) a jež slabí, rozkošní a smyslní využívali k tomu, aby mohli škrábat a škrábat, škrábat až do dna (hantýrka školní jídelny). „Sladko“ vykřikoval Puškin v souvislosti s jiným druhem, vyskytujícím se na území Jukonu. Ještě ani týden po Adiných narozeninách nezmizely z jejích nešťastných nehtů granátové skvrny a po zvlášť opojné, škrábací orgii, během níž nevěděla o světě, se jí po holeních doslova řinula krev – žalostný pohled, přemítal její sklíčený ctitel, ale zároveň necudně vzrušující – v podivném vesmíru jsme totiž pouze hosty a průzkumníky, vážně, je to tak.

Dívčina bledá pleť, ve Vanových očích tak dráždivě jemná a před bodákem bestie tak bezbranná, byla nicméně silná jako satén ze Samarkandu a vydržela všechny pokusy o sedrání, kdykoli si Ada s pohledem zastřeným jak v erotickém transu, jehož si Van všiml již během jejich nezkrotného líbání, s pootevřenými rty, velké zuby pokryté lesklým lakem slin, začala všemi prsty škrábat růžové hrbolky, jež vyrašily po kousnutí vzácného hmyzu, protože šlo skutečně o velmi vzácného a zajímavého komára (popsaného, ne zcela současně, dvěma rozhněvanými starci – tím druhým byl Braun, dipterolog z Filadelfie, mnohem erudovanější učenec než bostonský profesor): a pohled na mou milovanou, jak se snaží ukojit chtíč své vzácné pokožky, jak na okouzlující nožce zanechává nejprve perleťové a pak rubínové proužky a na okamžik dosahuje omámené blaženosti, do níž jako do prázdnoty vtrhávalo s novou silou zuřivé svědění, byl úchvatně vzrušující.

„Poslyš,“ řekl Van, „jestli nepřestaneš, než napočítám do tří, tak otevřu tenhle nůž“ (otvírá nůž) „a říznu se do nohy, aby ladila s tvou. Prosím tě, kousej si nehty! Všechno bude lepší než tohle.“

Možná proto, že Vanova životodárná šťáva byla příliš trpká – dokonce i v těch šťastných dnech –, Chateaubriandův komár o něho nikdy moc nestál. Dneska se zdá, že je na vymření, protože klima je chladnější a nějaké hňupy napadlo kouzelně žírné mokřiny okolo Ladory, ale i nedaleko connecticutské Kalugy a pensylvánského Lugana vysušit. (Nevelká skupinka – samé samičky, přecpané krví jejich šťastného věznitele – byla, jak jsem se doslechla, nedávno lapena v utajované lokalitě hodně daleko od výše zmíněných nalezišť. Adina poznámka.)

18

NEJEN VE VĚKU naslouchátek – kdy se z nich stali, jak to nazval Van, „stařečci s cha-cha-chatrným zdravím“ –, ale ještě víc během dospívání (léto 1888) vyhledávali příjemné vzrušení při „vědecké“ rekonstrukci vývoje (léto 1884) jejich lásky, jejích prvních objevů, roztodivných rozporů v děravých chronografiích. Ada uchovávala jen pár stránek svého deníku – především botanických a entomologických –, protože při opětovném čtení v něm zaslechla falešný a afektovaný tón; Van svůj zcela zničil – nedokázal strávit těžkopádný, školácký styl spojený s nonšalantním a nepřirozeným cynismem. Museli se tedy spolehnout na ústní podání, na vzájemné upřesňování společných vzpomínek. „A vzpomínáš, a ty pomniš, et te souviens-tu“ (s neustále předpokládanou codettou onoho „a“, uvádějícího korálek, který se měl navléct zpátky na šňůrku přetrženého náhrdelníku) se stalo v jejich náruživých rozhovorech typickým obratem uvozujícím začátek každé druhé věty. Dohadovali se o kalendářních datech, prosévali a prohazovali posloupnost událostí, vášnivě rozebírali rozpaky a rozhodnutí. Pokud se jejich vzpomínky občas neshodovaly, vyplývalo to často spíše z odlišnosti pohlaví než z individuálního temperamentu. Bavilo je mladické tápání života, rozesmutňovala moudrost přicházející s věkem. Ada měla sklon vnímat ty první etapy jako neobyčejně povlovný a rozptýlený růst, možná nepřirozený, nejspíš výjimečný, ale celkově nadmíru příjemný tím, jak se plynule rozvíjel a zabraňoval jakýmkoli hloupým impulsům či šokům studu. Vanova paměť se nemohla ubránit výběru zvláštních epizod, navěky poznamenaných prudkým, pronikavým a občas politováníhodným tělesným vzrušením. Dívka měla dojem, že nenasytné rozkoše, které se jí nabídly, aniž je očekávala či přivolala, zakoušel Van až od chvíle, kdy je poznala ona, po týdnech narůstajících něžností; své první fyziologické reakce na ně plaše pouštěla z hlavy v domnění, že se jedná o dětskou zábavu, jíž se oddávala už dřív a která měla málo společného se slastí a pikantní příchutí individuálního štěstí. Naproti tomu Van nejenže dokázal pojmenovat a zařadit každou marginální křeč, kterou před ní tajil do doby, než se stali milenci, ale také zdůrazňoval filosofické a mravní rozdíly mezi ničivou mocí sebeukájení a omračující něhou vyznané a opětované lásky.

Když vzpomínáme, jací jsme byli kdysi, vždycky narazíme na onu nevelkou postavu s dlouhým stínem, která zůstává stát jako rozpačitý opozdilý host na osvětleném prahu vzdálenějšího konce dokonale se zužující chodby. Ada tam viděla sebe jako užaslou malou tulačku s ucouranou kytičkou, Van se viděl v podobě ošklivého mladého satyra s neohrabanými kopyty a dvojsmyslnou Panovou flétnou. „Vždyť mi bylo teprve dvanáct,“ vykřikla vždycky, když byla vytažena na světlo nějaká netaktní podrobnost. „Mně patnáct,“ smutně odpovídal Van.

A jestlipak si slečna vzpomíná, zeptal se a metaforicky vytáhl z kapsy nějaké poznámky, kdy jí poprvé došlo, že stydlivý mladý „bratránek“ (jejich oficiální příbuzenský vztah) je v její přítomnosti fyzicky vzrušený, přestože je spořádaně obalen vrstvami lnu a tělem se slečny nedotýká?

Upřímně řečeno, ne, nevzpomíná si, řekla – vlastně si to ani pamatovat nemůže –, protože v jedenácti, navzdory nesčíslným pokusům odemknout nejrůznějšími klíči skříňku, kde měl Walter Daniel Veen uložené „Jap. & ind. erot. tisky“, jak se dalo zřetelně přečíst na štítku přes prosklená dvířka (klíč k nim Van našel pro Adu v mžiku – připevněný páskou zezadu k frontonu), měla stále pouze mlhavou představu o způsobu, jakým dochází mezi lidmi k páření. Byla sice neobyčejně všímavá a pečlivě zkoumala rozličný hmyz in copula, avšak výmluvné příklady mužnosti u savců registrovala ve zmíněné době jen zřídka a nedávala si je do souvislosti s představou či možností sexuální funkce (jako například tenkrát, když ve své první škole v roce 1883 pozorovala hebký béžový zobáček syna černošského školníka, chodícího občas čurat na dívčí záchody).

Ze dvou dalších úkazů, jichž si všimla dokonce ještě dřív, se vyklubaly směšné mýlky. Muselo jí být okolo devíti, když na Ardis přijel několikrát na oběd postarší pán, významný malíř, jehož jméno Ada říct nemohla a ani nechtěla. Její učitelka kreslení, slečna Wintergreenová, si ho velmi vážila navzdory tomu, že její vlastní natures mortes byly považovány (roku 1888 a potom znovu v roce 1958) za nesrovnatelně lepší než díla slovutného starého rošťáka, který kreslil své zmenšené akty stále jen zezadu – nymfičky s broskvovými zadečky natahující se po fících, po skalách šplhající skautky v obepnutých šortkách…

„Vím přesně, o kom mluvíš,“ vztekle jí skočil do řeči Van, „a rád bych jednou provždy prohlásil, že i když jeho rozkošný talent dnes upadl v nemilost, Paul J. Gigment měl svaté právo malovat malé baletky a koketky, z kterékoli strany se mu zachtělo. Pokračuj.“

Kdykoli Pig Pigment přišel (řekla nevzrušeně Ada), vždycky by se nejraději někam schovala, když slyšela, jak supí a heká do schodů, jak se blíží s neúprosností Kamenného hosta, toho prastarého přízraku, hledá ji a volá naříkavým hláskem, který s mramorem vůbec nešel dohromady.

„Chudák stará,“ zamumlal Van.

Jeho metoda kontaktu, řekla, „puisqu’on aborde ce thème-là, a já tady žádné urážlivé paralely rozhodně nedělám“, spočívala v tom, že se mermomocí domáhal, že jí pomůže natáhnout se pro něco – cokoli: dáreček, který jí přinesl, bonbóny, nějakou starou hračku, kterou sebral v dětském pokoji a pověsil vysoko na zeď, nebo růžovou, modrým plamenem hořící svíčku, kterou jí poručil sfouknout na vánočním stromku, a přes dívčiny chabé protesty ji bral za lokty a zvedal ji ze země, přičemž nespěchal, tlačil ji nahoru, bručel a říkal: ach, ta je ale těžká, ta je ale hezká – a tak to pokračovalo, dokud nezaduněl gong svolávající všechny k obědu nebo nevešla chůva se sklenicí ovocné šťávy, a jaká to byla pro všechny zúčastněné úleva, když se v průběhu toho falešného nanebevstoupení její nebohý zadeček konečně přitiskl k praskavému sněhu jeho náprsenky a on ji spustil na zem a zapnul si smoking. A ještě si vzpomněla –

„Pitomě zveličené,“ podotkl Van. „A určitě taky umělecky přemalované ve světle pozdějších událostí, odhalených ještě později.“

Vzpomněla si ještě, jak bolestně zrudla, když kdosi řekl, že chudák Pig trpí duševní chorobou a „tvrdnutím artérie“, tak to aspoň slyšela, pokud to nebyla artilérie; ale už tehdy také věděla, že tahle artérie se může vyvinout v hrozně vleklou záležitost, protože byla svědkem toho, jak sklesle a rozpačitě vypadal vraník Drongo po tom, co se mu přihodilo uprostřed neoraného pole všem sedmikráskám na očích. Myslela si, řekla potměšile (do jaké míry pravdivě, je jiná otázka), že ta černá gumová věc trčící z vraníkova břicha je noha hříběte, protože si neuvědomila, že Drongo není žádná klisna a ani nemá kapsu jako klokan na obrázku, který milovala, ale anglická chůva jí pak vysvětlila, že Drongo je moc nemocný, a všechno do sebe zapadlo.

„Bezva,“ řekl Van, „to je samozřejmě úžasné, ale myslel jsem tenkrát, kdy ses poprvé mohla bát, že já jsem taky nemocný čuník nebo koník. Vzpomínám si,“ pokračoval, „na kulatý stůl v růžovém kruhu světla a na tebe, jak klečíš vedle mě před lenoškou. Já seděl bokem na její tlusté opěrce, ty jsi stavěla domeček z karet a každý tvůj pohyb byl samozřejmě zveličený, jako viděný v transu, pomalý jako ve snu, ale i nesmírně ostražitý, a já si doslova vychutnával dívčí vůni tvé holé paže a tvých vlasů, kterou teď zabil nějaký populární parfém. Podle mě k tomu došlo okolo 10. června – za deštivého večera, necelý týden po mém prvním příjezdu do Ardisu.“

„Ty karty si pamatuju,“ řekla, „a světlo a zvuky deště, a tvůj kašmírový svetr – ale nic jiného, nic zvláštního nebo nepatřičného, to přišlo až později. Krom toho les messieurs hument mladé dívky pouze ve francouzských milostných románech.“

„O to jsem se snažil, zatímco ty ses věnovala své jemné práci. Dotyková magie. Nekonečná trpělivost. Konečky prstů pokoušející zemskou tíži. Ošklivě okousané nehty, miláčku. Odpusť mi tyhle řádky, neumím přesněji vyjádřit, jak mě objemná, lepkavá touha vyváděla z míry. Víš, doufal jsem, že až se tvůj hrad zbortí, tak na znamení kapitulace po rusku spráskneš ruce a sedneš si mi na dlaň.“

„Nebyl to hrad. Byla to pompejská vila plná mozaik a maleb, protože jsem použila jenom karty s figurami z dědových starých balíčků. A sedla jsem si na tvou tvrdou, horkou ruku?“

„Na mou otevřenou dlaň, miláčku. Rajské vlnky. Na okamžik jsi znehybněla a vyplňovala mou misku. Pak jsi přesunula své končetiny a znovu sis klekla.“

„Honem, honem, honem, znovu sebrat ploché lesklé karty, aby se mohlo znovu stavět, znovu pomalu? Byli jsme odporně zvrácení, viď?“

„Všechny chytré děti jsou zvrácené. Koukám, že si pamatuješ –“

„Ne zrovna tenhle případ, ale tu jabloň a to, jak jsi mě políbil na krk, et tout le reste. A potom – zdravstvujtě: apofeoz, Noc hořící stodoly!“

19

NĚCO NA ZPŮSOB vousaté hádanky (Les sophismes de Sophie mademoiselle Stopčinové v edici Bibliothèque Vieux Rose): co bylo dřív – Hořící stodola nebo Půda? Aha, to druhé! Dávno před požárem jsme byli bratranec se sestřenicí oddávající se polibkům. Dokonce jsem si musela na své ubohé rozpraskané rty obstarat z Ladory chladivý krém Château Baignet. A oba nás vyburcoval v našich pokojích její výkřik au feu! Osmadvacátého července? Čtvrtého srpna?

Kdo křičel? Stopčinová? Larivièrová? Larivièrová křičela? Odpověz! Kdo křičel, že stodola flambait?

Ne, Larivièrová plála – totiž spala. Já vím, řekl Van, křičela ta zmalovaná služka, která si malovala oči tvými vodovkami, to aspoň tvrdila Larivièrová, obviňující ji a Blanche z neuvěřitelných hříchů.

Ó, ano, jistě! Ale nebyla to Marinina ubohá Francouzka, ale naše husička Blanche. Ano, prolétla chodbou a na parádním schodišti ztratila hermelínem lemovaný pantoflíček, úplně jako Popelka v anglické verzi.

„A vzpomínáš si, Vane, jak teplá byla ta noc?“

„Jesčo by! (aby ne!) Tu noc kvůli –“

Tu noc kvůli nepříjemným zábleskům vzdálených blýskavic, pronikajících černými srdci jeho spacího altánku, opustil Van své dva tulipánovníky a šel si lehnout do svého pokoje. Halas v domě a výkřik komorné přerušil výjimečný, nádherný a dramatický sen, jehož obsah si později nedokázal vybavit, i když ho dodnes uchovává v zachráněné skříňce s klenoty. Jako obyčejně spal nahý a nyní váhal, zda má vklouznout do krátkých kalhot, nebo se zavinout do tartanového plédu. Zvolil druhou možnost, zachřestil krabičkou sirek, zapálil svíčku u postele a vyběhl z pokoje, připraven zachránit Adu a všechny její larvy. Chodba tonula ve tmě; kdesi jako u vytržení štěkal jezevčík. Van si z utichajících výkřiků dal dohromady, že hoří takzvaná panská stodola, mohutná a milovaná stavba tři míle odtud. Stát se to později k podzimu, padesát krav by zůstalo bez sena a Larivièrová bez své oblíbené polední kávy se smetanou. Van se cítil přehlížený. Všichni odešli a mě tu zapomněli, zamumlal si pro sebe jako starý Firs na konci Višňového sadu (Marina nebyla nejhorší Raněvská).

Zabalen do tartanové tógy, doprovodil svého černého dvojníka dolů po točitém schodišti do knihovny. Klekl si nahým kolenem na chundelatý divan pod oknem a roztáhl těžké červené závěsy.

Strýček Dan s doutníkem v zubech a Marina v šátku, v náručí svírající Dacka, který posměšně poštěkával na hlídací psy, zrovna vyjížděli – uprostřed zvednutých rukou a houpajících se luceren – ve svém dvoumístném kabrioletu (červeném jako hasičský vůz!), když je v křupajícím ohybu příjezdové cesty předjeli tři angličtí lokajové na koních s třemi francouzskými komornými en croupe. Vypadalo to, jako by veškeré služebnictvo vyráželo pokochat se požárem (v našem sychravém nevětrném kraji událost vzácná) a využilo k tomu všechny dostupné či myslitelné dopravní prostředky: tělegy, tělehyby, silniční lodě, tandemové bicykly a dokonce mechanické dvoukoláky na zavazadla, jimiž místní přednosta stanice zaopatřil rodinu na památku Erasma Veena, jejich vynálezce. Pouze guvernantka (jak mezitím zjistila Ada, nikoli Van) všechno prospala – hvízdavě a klokotavě chrápala v pokoji sousedícím se starým dětským pokojem, kde maličká Lucette ležela chvilku s otevřenýma očima, než se rozběhla za svým snem a naskočila do posledního stěhovacího vozu.

Van, klečící u velkého okna, pozoroval, jak se zanícené oko doutníku zvolna vzdaluje a ztrácí. Hromadný odjezd… Teď zase ty.

Ten hromadný odjezd skutečně poskytoval nádherný pohled na pozadí bledé, hvězdami poseté oblohy nad téměř subtropickým Ardisem, přibarvené mezi černými stromy vzdáleným temným ruměncem na místě požáru. Aby se k němu člověk dostal, musel objet obrovskou vodní nádrž, a já viděla, jak se její hladina tu a tam tříští do šupinek světla, kdykoli přes ni přejel nějaký odvážný podkoní nebo kuchtík na vodních lyžích, v lehké kánoi nebo na voru – vlnky od voru jsou jako japonští draci; okem umělce bylo teď možné sledovat přední i zadní svítilny automobilu, které mířily na východ podél břehu AB pravoúhlého jezera, a jakmile dosáhly rohu B, ostře zahnuly, ploužily se po kratší straně a znovu se plazily zpátky na západ, nejasné a zmenšené, k středovému bodu vzdálenějšího břehu, kde se stočily na sever a zmizely z očí.

Když poslední dva sluhové, kuchař a noční hlídač, přeběhli přes trávník k nezapřažené bryčce nebo drožce, která jim kynula vztyčenou vidlicí oje (nebo to byla rikša? strýček Dan míval kdysi japonského komorníka), Van se zaradoval i zhrozil, když si všiml, že v inkoustově černém houští se prochází v dlouhé noční košili Ada, v jedné ruce zapálenou svíčku a v druhé botu, jako by se kradla za těmi opozdilými vyznavači ohně. Byl to však pouze její odraz ve skle. Nalezenou botu hodila do koše na papíry a vlezla si k Vanovi na divan.

„Je odsud něco vidět, prosím tě, je něco vidět?“ opakovalo stále to tmavovlasé děcko a v jeho temně jantarových očích plálo stero stodol, jak zářilo blaženou zvědavostí a upřeně hledělo do dálky. Van jí vzal svícen a položil ho na parapet vedle svého, delšího. „Jsi nahý, ty hanbo,“ poznamenala, aniž se na něho podívala a aniž v jejích slovech zazněl důraz nebo výčitka, načež se on, Ramses Skotský, zahalil ještě těsněji do své tógy, když si klekla vedle něho. Chvíli se oba dívali na romantickou noční krajinu v rámu okna. Začal ji hladit, celý rozechvělý, hleděl upřeně před sebe a jako slepec přejížděl přes batist po úžlabině její páteře.

„Koukni, cikáni,“ zašeptala a ukázala prstem na tři přízračné postavy – dva muži, z nichž jeden nesl žebřík, a dítě nebo trpaslík obezřele kráčeli přes šedý trávník. Všimli si okna, ozářeného světlem svící, a rychle zmizeli, ten maličký přitom postupoval à reculons, jako by fotografoval.

„Zůstala jsem doma schválně, protože jsem doufala, že ty taky – byla to pečlivě připravená náhoda,“ řekla, anebo řekla později, že řekla – a on si přitom nepřestával pohrávat s jejími splývajícími vlasy, masírovat a muchlat jí noční košilku, zatím si netroufaje sáhnout pod ni a sunout ruku nahoru, ačkoli se odvážil a hnětl jí zadničku až do chvíle, kdy tiše sykla a sedla si na jeho ruku a své paty – a hořící hrad z karet se v tu ránu sesypal. Otočila se k němu, a vzápětí už líbal její nahé rameno a tiskl se na ni jako ten vojáček ve frontě.

O tom slyším poprvé. Myslel jsem, že mým jediným předchůdcem byl stařičký Nymphobottomus.

Loňské jaro. Výlet do města. Matiné ve Francouzském divadle. Mademoiselle někam založila lístky. Ta ubožačka si nejspíš myslela, že „Škola žen“ je o nevěstinci nebo rovnou striptýz.

Ce qui n’est pas si bête, au fond. Což vlastně nebylo tak hloupé. No dobře. V té scéně s Hořící stodolou…

Ano?

Nic, nic. Pokračuj.

Ach, Vane, vzpomínám si, že tu noc, ve chvíli, kdy jsme vedle sebe klečeli při svíčkách jako modlící se dětičky na nějakém mizerném obraze a vystavovali pohledu – ne babičky, která dostane vánoční přání, ale překvapeného a spokojeného Hada – dva páry chodidel, protkané měkkými vráskami, které jsme zdědili po tvorech žijících kdysi na stromech, jsem se tě strašně chtěla zeptat, z čistě vědeckých důvodů, jestli bys mi neposkytl jistou informaci, protože můj kradmý pohled –

Teď ne, teď na to není nejhezčí pohled a za chvíli bude ještě horší (nebo něco v tom smyslu).

Van si nebyl jistý, jestli Ada skutečně nic neví a je tak čistá jako noční nebe – z něhož již zmizel ohnivý odstín, nebo zda jí vyčerpávající zkušenosti radí hrát si na naivku. Ostatně na tom vůbec nezáleželo.

Počkej, teď ne, zamumlal tlumeným hlasem.

Nenechala se odbýt: Chcisezeptat, chcivědět –

Svými plnými rty, které u našich vášnivých pokrevních sourozenců byly parties très charnues, hladil a rozhrnoval její zplihlé vlasy, podobné černému hedvábí a splývající téměř až k bedrům (když pohodila hlavou jako teď), ve snaze dostat se k jejímu spleniu, stále ještě prohřátému z postele. (Není nutné, ani tady, ani nikde jinde – někde už něco podobného zaznělo –, pokaňhat obstojně čistý styl nejasnými anatomickými výrazy, které si psychiatr pamatuje ze studentských let. Pozdějším Adiným písmem.)

„Chcisezeptat,“ opakovala, když hladově dosáhl svého horkého, bledého cíle.

„Chci se tě zeptat,“ řekla naprosto zřetelně, ale také v jakémsi omámení, jelikož jeho plazící se ruka se nyní prodrala až k podpažnímu důlku a palec na drobné bradavce jí rozcinkal patro: zvonění na komornou v georgiánských románech – nepředstavitelné bez přítomnosti elettricità…

(Protestuju. To nejde. Je to zakázáno dokonce i v litevštině a latině. Adina poznámka.)

„– tě zeptat…“

„Tak se ptej,“ zvolal Van, „ale nic nepokaž“ (kupříkladu to, jak se na tobě pasu, jak se na tobě svíjím).

„Tak tedy proč,“ zeptala se (dožadovala se, vyzývala, jeden plamen zaprskal, jeden polštář spadl na zem), „proč tak tloustneš a tuhneš, když –“

„Kde? Když co?“

Aby mu to vysvětlila – taktně a taktilně –, přitiskla se k němu a zavrtěla se jako nějaká břišní tanečnice, stále víceméně vkleče, dlouhé vlasy se jí přitom pletly do cesty, jedno její oko se mu upřelo do ucha (v té chvíli už byly jejich vzájemné polohy poněkud zašmodrchané).

„Zopakuj to!“ křikl, jako by byla kdesi daleko, pouhý odraz v tmavém okně.

„Ihned mi to ukaž,“ důrazně řekla Ada.

Odložil svůj provizorní kilt, a tón jejího hlasu se okamžitě změnil.

„Tě pic,“ řekla po dětsku. „Slezla z toho kůže až do masa. Bolí to? Moc to bolí?“

„Dotkni se ho, honem,“ poprosil úpěnlivě.

„Vane, ty můj chudáčku,“ pokračovala vysokým hlasem, jímž to sladké stvoření obvykle mluvilo na kočky, housenky, kuklící se mláďátka. „Musí tě to pálit, opravdu se ti uleví, když se dotknu?“

„To si piš,“ řekl Van, „on n’est pas bête à ce point“ („blbost má své meze“, hovorové a hrubé).

„Plastická mapa afrických řek,“ řekla ta prvosenková pedantka. Ukazováček vyprovodil modrý Nil do džungle a pak se vrátil. „A co je tohle? Ani hříbek nemá tak sametovou hlavičku. Ve skutečnosti“ (vyloženě tlachala) „mi připomíná pelargónii, květ muškátu.“

„Panebože, to nám všem,“ vyrazil ze sebe Van.

„A Vane, jak je příjemný na omak. Je moc příjemný! Vážně!“

„Stiskni ho, huso, nevidíš, že umírám?“

Jenomže naše mladá botanička neměla nejmenší tušení, jak s tou věcí náležitě zacházet – a Vanovi, který se ocitl v těžkých nesnázích a hrubě jí vrážel do lemu její noční košile, uniklo zaúpění, jak se rozpustil v kaluži rozkoše.

Vyděšeně pohlédla dolů.

„To není to, co si myslíš,“ utrousil Van klidně. „Tohle není tamto. A mimochodem, je to čisté jako rosa. Otázka Nilu rozřešena – stop – Speke.“

(Divím se, Vane, proč se tak snažíš proměnit naši poetickou a jedinečnou minulost ve sprostou frašku. Ne, upřímně, Vane! Ale vždyť já jsem upřímný, tak to všechno bylo. Jen jsem si nebyl jistý v kramflecích, proto ta hubatost a uculování. Ah, parlez pour vous: já, můj drahý, mohu přísahat, že proslulé výpravy špiček prstů do tvé Afriky a na kraj světa začaly až mnohem později, když jsem tu cestu už znala nazpaměť. Promiň, ale tak to není – kdyby lidé měli stejné vzpomínky, nelišili by se od sebe. Právě–tak–to–bylo. Jenže my dva nejsme odlišní! „Myslet“ a „snít“ se francouzsky řekne stejně. Mysli na la douceur, Vane! Já ale na nic jiného nemyslím, samozřejmě – ve všem byla douceur, mé dítě, můj rýme. To už je lepší, řekla Ada.)

Prosím tě, teď zas ty.

Nahý Van se protáhl v nyní nehybném svitu svící.

„Pojď, zůstanem spát tady,“ řekl. „Nevrátí se dřív, než svítání znovu zapálí strýčkův doutník.“

„Celou košilku mám trempée,“ šeptla.

„Tak si ji svlíkni, pod ten pléd se vejdeme oba.“

„Nedívej se, Vane.“

„To není fér,“ řekl a pomohl jí košili stáhnout přes hlavu, kterou potřásala, aby si uvolnila vlasy. Letmé tahy uhlu zastínily tajemný středobod jejího křídově bílého těla. Mezi dvěma žebry zůstala růžová jizva po ošklivém vřídku. Políbil tu jizvu a opřel se o sepnuté ruce. Ada si nad jeho opáleným tělem prohlížela karavanu mravenců putující k oáze pupku; na tak mladého chlapce byl Van rozhodně hodně ochlupený. Její mladá oblá ňadra se octla přímo nad jeho obličejem. Jako lékař i umělec opovrhuji šosáckou postkoitální cigaretou. Je ovšem pravda, že Van si moc dobře všiml skleněné dózy s tureckými cigaretami značky Traumatis na skříňce, pro línou ruku však byla příliš daleko. Vysoké hodiny odbily anonymní čtvrthodinu a Ada pozorovala, tvář opřenou o pěst, obdivuhodné, byť zvláštně nevrlé pohyby, plynulé napřimování po směru hodinových ručiček a nemotorné rozmáchnutí obnovené mužnosti.

Jenže tuhý vlas potahu divanu byl pichlavý jako hvězdami posetá obloha. Dříve než došlo k čemukoli dalšímu, Ada si klekla a urovnala pléd a polštáře. Domorodé děvče napodobující králíka. Natáhl ruku a zezadu přiložil dlaň na její horkou mokřinku – a vzápětí se jako šílený stáhl do polohy chlapečka plácajícího hrad z písku, jenomže ona se obrátila na záda, naivně připravena jej obejmout po způsobu, jakým učili Julii přijmout Romea. Nemýlila se. Poprvé za dobu jejich milostného vztahu sestoupilo na toho neotesaného hocha požehnání, múza lyrické mluvy, a Van šeptal a sténal, s výřečnou něhou zasypával její tvář polibky, vykřikoval ve třech jazycích – třech nejkrásnějších na světě – mazlivá slůvka, která se později měla stát základem slovníku tajných zdrobnělin, jenž pak prošel mnoha revizemi do definitivní verze z roku 1967. Když jeho hlas příliš zesílil, tišila ho uklidňujícím pšš pšš, které dýchala do jeho úst, a její čtyři údy se kolem něho ovinuly s takovou přímočarostí, jako by se odnepaměti milovala ve všech našich snech – jenže netrpělivá mladická vášeň (překypující jako přetékající Vanova vana, když ten mrzoutský šedivý starý mistr slova vybrušuje na pelesti hotelové postele tento text) nevydržela prvních pár slepých výpadů; rozprskla se na plátku orchideje, salašník modrý varovně zaklokotal, pod cáry rozbřesku se začalo vkrádat zpátky světlo, signály světlušek oblétaly vodní nádrž, z teček kočárových svítilen se staly hvězdy, na štěrku zaskřípěla kola, všichni psi se vrátili spokojeně z nočního výletu, kuchařova neteř Blanche, jen v punčoškách, vyskočila ze žlutooranžové policejní dodávky (bohužel dlouho, dlouho po půlnoci) – a naše dvě nahé děti popadly pléd a noční košili, na rozloučenou poplácaly pohovku a odcupaly, každé se svým svícnem, do svých nevinných ložnic.

„A jestlipak si vzpomínáš,“ zeptal se Van, pod nosem šedý knír, z nočního stolku si vzal cigaretu značky Cannabina a zachrastil žlutomodrou krabičkou sirek, „jak jsme byli lehkomyslní a jak Larivièrová přestala chrápat, ale chvíli nato znovu roztřásla celý dům, a jak studené byly ty železné schody a jak mě zneklidnil tvůj – jak to jen říct – nedostatek zábran?“

„Pitomče,“ řekla Ada, otočená ke zdi, aniž otočila hlavu.

Léto 1960? Přeplněný hotel kdesi mezi Ex a Ardez?

Mělo by se začít s označováním každé stránky rukopisu datem: je třeba být vlídnější k mým neznámým snílkům.

20

NAZÍTŘÍ, S NOSEM STÁLE ještě zabořeným v nadýchaném polštáři plném snů, kterým přispěla jeho jinak asketickému lůžku rozkošná Blanche (s níž se podle pravidel spánku v duchu společenských her držel za ruce v srdcervoucím zlém snu, ale třeba to byla jen vůně jejího laciného parfému), si chlapec okamžitě uvědomil, že mu na dveře klepe štěstí. Pokoušeje se za každou cenu prodloužit žár jeho inkognita, soustředil se na poslední stopy jasmínu a slz v hloupém snu; jenže štěstí nečekalo a tygřím skokem mu vtrhlo do života.

To opojení z nově získané výsady! Její stín si zřejmě podržel už ve spánku, v poslední části snu, v němž vyprávěl Blanche, že se naučil levitovat a že zázračná lehkost, s jakou si umí podmanit vzduch, mu umožní pokořit všechny rekordy ve skoku do dálky tím, že volným krokem, dá-li se to tak říct, několik palců nad zemí překoná dejme tomu třicet čtyřicet stop (příliš dlouhá vzdálenost by mohla vzbudit podezření), zatímco tribuny budou šílet a užaslý Zambovský ze Zambie, s rukama v bok, nebude věřit svým očím.

Něha korunuje skutečný triumf, jemnost usnadňuje cestu k autentickému osvobození: city, jež nejsou příznačné pro euforii a vášeň našich snů. Polovina neuvěřitelného štěstí, jež měl Van od této chvíle zakoušet (doufal, že navěky), pramenila z jistoty, že může, otevřeně a kdykoli se mu zachce, zahrnovat Adu veškerými chlapeckými něžnostmi, na něž mu dosud společenský stud, mužské sobectví a morální skrupule nedovolily ani pomyslet.

O sobotách a nedělích oznamoval všechna tři hlavní jídla gong: malý, střední a velký. První zrovna ohlašoval, že v jídelně se podává snídaně. Jeho vibrování vnuklo Vanovi myšlenku, že mu stačí pouhých šestadvacet kroků a připojí se k své mladé spolupachatelce, jejíž jemné pižmo, stále ještě uchovávané v jamce dlaně, jej naplňovalo jakýmsi zářivým údivem: opravdu se to stalo? Jsme opravdu volní? Čínští milovníci malých opeřenců vyprávějí – a otřásají se smíchem tlusťochů –, že někteří ptáci chovaní v klíckách se každé boží ráno, jen co se probudí, vrhají proti prutům klece (a pár minut zůstávají ležet v bezvědomí) v automatickém výpadu, který je pokračováním snu – byť po zbytek dne jsou ti duhoví zajatci docela živí, poslušní a povídaví.

Van vrazil nahé prsty nohou do tenisky, vylovil zpod postele její družku a seběhl dolů kolem spokojeného knížete Zemského a zamračeného Vincenta Veena, biskupa z Balticomory a Coma.

Ona ale ještě dole nebyla. V prozářené jídelně, plné žlutých květů ve zplihlých hroznech slunečního světla, se krmil strýček Dan. Na sobě měl náležité oblečení pro náležitě horký den na venkově: bílý proužkovaný oblek, flanelovou košili barvy lila, piké vestičku, modročervenou klubovou vázanku a velmi vysoký měkký límeček, sepnutý zlatým špendlíkem (všechny úhledné proužky a barvy se však jako při tisku komiksu mírně posunuly, byla totiž neděle). Strýček, který právě spořádal první toust s máslem a špetkou tradiční pomerančové marmelády, vydával hudravé zvuky, jak si proplachoval umělé zuby lokem kávy, než ji spolu s chutnými vyplavenými zbytky spolkl. Jelikož, jak jsem měl důvod se domnívat, mi nechyběla odvaha, mohl jsem se přinutit k přímému pohledu na jeho růžový obličej s rezavým (rotujícím) „knírečkem“, ale nikdo mě nenutil snášet jeho profil s ustupující bradou a ryšavými licousy (dumal v roce 1922 Van, když znovu spatřil květy žanovce). Van tedy přelétl očima, nikoli bez apetýtu, po modrých konvičkách s horkou čokoládou a nakrájených bagetkách, připravených pro hladové děti. Marina snídala v posteli, majordomus s Pricem ve výklenku spižírny (ta představa je z nějakého důvodu příjemná) a mademoiselle Larivièrová se celé dopoledne jídla ani nedotkla, jelikož patřila k bohabojným midinettkám (nikoli pařížským švadlenkám, ale vyznavačkám víry) a dokonce se jí podařilo přesvědčit svého zpovědníka, aby se k nim přidal.

„Milý strýčku, k tomu požáru jste mohl vzít i nás,“ podotkl Van, nalévaje si čokoládu.

„Ada ti všechno poví,“ odpověděl strýček Dan a zálibně si mazal máslem a marmeládou další toust. „Ten výlet se jí ohromně líbil.“

„Takže ona jela s vámi?“

„Ano, v černém šarabanu, se všemi komorníky. Byla to tuze pěkná podívaná“ (vysloveno s velmi britským přízvukem).

„Ale to musela být některá z pomocnic v kuchyni, ne Ada,“ podotkl Van. „Netušil jsem,“ dodal, „že jich tu máme několik – myslím komorníků.“

„Mně se zdá, že ano,“ řekl strýček Dan neurčitě. Zopakoval výplach ústní dutiny, lehce si odkašlal, nasadil si brýle, ale protože žádné ranní noviny nepřišly, zase je sundal.

Náhle k Vanovi doletěl od schodů její příjemně hluboký hlas, hovořící k někomu nahoře: „Je l’ai vu dans une des corbeilles de la bibliothèque“– nejspíš v narážce na nějakou pelargónii, fialku nebo střevíčník. Nastala – v žargonu fotografů – „pauza u zábradlí“ a poté z knihovny dolehl radostný výkřik služebné a Adin hlas dodal: „Je me demande, ráda bych věděla, qui l’a mis là, kdo ji tam dal.“ Aussitôt après vešla do jídelny.

Měla na sobě – aniž se domluvili – černé šortky, bílý svetřík a tenisky. Dozadu sčesané vlasy, spletené do tuhého copu, odhalovaly vysoké klenuté čelo. Pod spodním rtem se glycerínově leskla strakatě přepudrovaná růžová vyrážka. Byla příliš bledá, než aby mohla být opravdu hezká. Nesla si sbírku básní. Marina říkávala: starší z mých dcer je trochu tuctová, ale má hezké vlasy, ta mladší je roztomilá, ale zrzavá jak liška. Nevděčný věk, nevděčné světlo, nevděčný umělec, ale nikoli nevděčný ctitel. Zaplavila ho skutečná vlna zbožňující lásky, stoupající od podbřišku do nebes. Rozechvění z toho, že ji vidí, a ví, že ona ví, a ví, že nikdo jiný neví, čemu se tak nespoutaně, necudně a slastně oddávali ani ne před šesti hodinami, se ukázalo být pro našeho nezkušeného milovníka příliš, ač se ten pocit snažil bagatelizovat umravňujícím korektivem hanlivého příslovce. Místo obvyklého ranního pozdravu zahuhlal váhavé „ahoj“ (které navíc ignorovala); sklonil se nad snídaní, ale svým tajným polyfémovským orgánem nepřestával sledovat každý její pohyb. Když procházela za zády pana Veena, lehce ho plácla knížkou po holé hlavě, pak si hlučně přisunula židli vedle něho a usedla naproti Vanovi. Roztomile zamžikala řasami jako mrkací panna a nalila si velký hrnek čokolády. Přestože nápoj už byl silně oslazen, položila na lžičku kostku cukru, ponořila ji do hrnku a zálibně sledovala, jak horká hnědá tekutina zaplavuje a rozpouští jeden krystalický rozpadávající se růžek a potom celý kus.

Mezitím strýček Dan se zpožděním zahnal z temena imaginární hmyz, podíval se vzhůru, rozhlédl se a nakonec si všiml, že u stolu přibyl někdo nový.

„Poslyš, Ado,“ řekl, „tadyhle Van by rád něco věděl. Co jsi dělala, když jsem s ním hasil požár?“

Odlesk ohně jí zalil obličej. Van nikdy neviděl, aby se jakákoli dívka (s tak průzračně bílou pletí, jakou měla Ada) a upřímně řečeno kdokoli jiný, porcelánový či broskvový, červenal tak silně a tak často, a tenhle sklon ho deprimoval jako cosi mnohem nepatřičnějšího než jakýkoli skutek, který ten ruměnec mohl vyvolat. Loupla pošetilým pohledem po zasmušilém chlapci a spustila něco o tom, jak vzplála ve své ložnici.

„V žádné ložnici jsi nebyla,“ příkře ji přerušil Van, „spolu jsme se dívali na požár z okna knihovny. Strýček Dan is all wet.“

„Ménagez vos américanismes,“ řekl strýček Dan a otcovským gestem doširoka rozevřel náruč v ústrety nevinné Lucette, která přiběhla klusem do jídelny, svírajíc v pěstičce jako královskou korouhev růžovou zplihlou síťku na motýly.

Van pohlédl na Adu a nesouhlasně zavrtěl hlavou. Ukázala mu ostrý plátek jazyka, a její zaskočený milý si s nelibostí uvědomil, že tentokrát rudne on. Tolik o získaných výsadách. Vložil svůj ubrousek do kroužku a odebral se do mestěčka (místečka) vedle vstupní haly.

Poté co dosnídala i ona, vyčíhal si ji, přejedenou medovým máslem, na podestě schodiště. Na naplánování věcí příštích měli jen chvilku, vše se odehrávalo, řečeno historicky, na úsvitu románu, stále ještě se nacházejícího v rukou bohabojných žen a členů Francouzské akademie, takže takové okamžiky byly vzácné. Stála a škrábala si zvednuté koleno. Smluvili se, že se před obědem půjdou projít a najdou si nějaký skrytý kout. Ada musela dopsat domácí úkol – překlad pro mademoiselle Larivièrovou. Ukázala mu hrubou verzi. François Coppée? Ano.

Padají zvolna. Drvoštěp odpovědi

zná dřív, než na zem snese se prvý,

to je list dubu, ze zářivé je mědi,

a ten z javoru – je zbarven krví.

„Leur chute est lente,“ recitoval Van, „on peut les suivre du regard en reconnaissant – ten parafrastický odstín obsažený ve výrazech ,drvoštěp‘ a ,prvý‘ je samozřejmě stoprocentní Lowden (nevýznamný básník a překladatel, 1815–1895). Obětovat první polovinu strofy kvůli záchraně druhé mi připomíná rozhodnutí jednoho ruského šlechtice, který předhodil vlkům svého vozku a sám potom vypadl ze saní.“

„Myslím, že jsi hrozně krutý a hloupý,“ řekla Ada. „Tohle nemá být umělecké dílo ani brilantní parodie. Je to výkupné, které vymáhá pošahaná guvernantka od ubohé přepracované školačky. Počkej na mě v žanovcové besídce,“ dodala. „Dorazím tam přesně za šedesát tři minuty.“

Ruce měla studené, šíji horkou; u dveří zazvonil pošťákův synek; Bout, mladý lokaj, nemanželský syn komorníka, přešel po zvučných dlaždicích haly.

V neděli ráno chodila pošta později v důsledku objemných příloh k novinám z Balticomory, Kalugy a Lugy, které starý listonoš Robin Sherwood, oblečený do jasně zelené uniformy, rozvážel koňmo po ospalém venkově. Van, broukaje si školní hymnu – jedinou melodii, kterou si kdy v životě dovedl vybavit –, seskákal po schodech sloupového průčelí a uviděl Robina, sedícího na starém hnědákovi a držícího za uzdu trochu bujnějšího černého hřebce, na němž jezdil jeho nedělní pomocník, pohledný mladý Angličan, kterého ten starý muž – jak se šuškalo za růžovými živými ploty – miloval mnohem živěji, než to vyžadoval jeho úřad.

Van došel k třetí loučce a besídce a pečlivě si prohlédl jeviště, připravené pro představení, které se tu mělo odehrát, jako „venkovan, který přijel do opery o hodinu dřív, poté co se celý den vytřásal na polních cestách, kde se vlčí máky a chrpy chytaly a vplétaly do kol jeho dvoukolky“. (Floebergova Ursula).

Modrásci téměř stejně velcí jako bělásci řepoví – a stejně jako oni pocházející z Evropy – poletovali kolem keřů a usedali na zplihlé hrozny žlutých květů. Od této chvíle za čtyřicet let, za méně složité situace, měli naši milenci s okouzleným údivem znovu spatřit stejné motýly a stejný žanovec u lesní cesty nedaleko Sustenu ve Valais. V té chvíli se ale Van těšil na shromažďování toho, co si bude vybavovat později, plácl sebou do trávy, a spalován představou Adiných bledých údů v pestrobarevném světle besídky, pozoroval velké smělé modrásky – a pak si chladně řekl, že skutečnost se nikdy nemůže vyrovnat fantazii. Když se s mokrými vlasy a roztetelenou kůží vrátil poté, co se vykoupal v široké a hluboké říčce, která protékala za lesíkem, čekalo ho neobyčejně radostné překvapení: našel tam svou předtuchu, její přesnou kopii ze živé slonoviny – až na to, že dívka si rozpustila vlasy a natáhla na sebe krátkou sukénku ze slunečně zářivé bavlny, kterou tak miloval a tak vášnivě toužil potřísnit v nedávné minulosti.

Rozhodl se, že se nejprve bude věnovat jejím nohám, jelikož měl pocit, že je v noci málo oslavil: pokryje je polibky od „A“ arkády chodidel po „V“ velutinového klína, což učinil, jakmile se s Adou ponořili dostatečně hluboko do modřínového lesa, který uzavíral park na srázné straně skalnatého úbočí mezi Ardisem a Ladorou.

Ani jeden z nich později nedokázal, a vlastně se ani nesnažil určit, jak, kdy a kde ji ve skutečnosti „zmrhal“ – vulgarismus, který naše Adenka v říši divů náhodou našla ve Phrodyho encyklopedii s definicí „protrhnout panenskou blánu mužským orgánem či mechanickým způsobem“, doplněnou příkladem: „Nevinnost jeho duše byla zmrhána (Jeremy Taylor).“ Došlo k tomu tu noc na plédu? Nebo ten den v modřínovém lese? Nebo později na střelnici, na půdě, na střeše nebo na odlehlém balkóně, v koupelně nebo (nijak zvlášť pohodlně) na létajícím koberci? Nevíme, a ani si tím nelámeme hlavu.

(Líbal jsi mě a kousal, prsty tam dole drkal a trkal, a dotíral na mě tak moc a tak často, že na moje panenství se při tom všem zapomnělo; ale dobře si vzpomínám, že uprostřed léta onen stroj, jemuž naši předkové dali jméno „sex“, šlapal stejně hladce jako později, v roce 1888 a tak dál, miláčku. Červeným inkoustem na okraji.)

21

ADĚ BYL ODEPŘEN volný přístup do knihovny. Podle nejnovějšího katalogu (vytištěného 1. května 1884) obsahovala 14 841 položek, a její guvernantka nesvěřila do rukou dítěte dokonce ani tento suchý soupis – „pour ne pas lui donner des idées“. Na svých vlastních poličkách měla Ada pochopitelně taxonomická díla botaniků a entomologů, ale i školní učebnice a pár neškodných populárních románů. Nejenže se nesměla probírat svazky bez dozoru, ale každou knihu, kterou si odnesla do postele nebo do zahradního altánku, musela její učitelka prověřit a zapsat pod hlavičku „en lecture“ se jménem a razítkem vyznačeným datem výpůjčky na lístek, který se zařazoval do zvláštní kartotéky, udržované v pečlivém chaosu mademoiselle Larivièrovou a zároveň v jakémsi beznadějném systému (včetně vložených dotazů, zoufalých výzev k vrácení, a dokonce kleteb na adresu dlužnice zapisovaných na kousky růžového, červeného či fialového papíru) bratrancem mademoiselle, monsieur Philippem Vergerem, droboučkým starým mládencem, chorobně nemluvným a nesmělým, který se do knihovny vkrádal jako myška jednou za čtrnáct dní a trávil tam pár hodin v tiché práci – popravdě tak tiché, že když se jednou odpoledne vysoký knihovnický žebřík přízračně, zpomaleně a jakoby v mrákotách náhle zvrátil dozadu i s ním, stojícím vysoko nahoře a objímajícím větrný mlýn knih, dopadl Verger zády na zem se žebříkem i knihami tak neslyšně, že provinile se cítící Ada, která byla přesvědčená, že je sama (vytáhla z poličky a přelétávala očima Tisíc a jednu noc, jež zcela zklamala její očekávání), považovala jeho pád za stín dveří pokradmu otevřených nějakým eunuchem s měkkým tělem.

Důvěrný vztah, který vznikl mezi Adou a jejím cher, trop cher René, jak někdy s něžným humorem nazývala Vana, změnil čtenářskou situaci od základů – ať ve vzduchu visely připíchnuté jakékoli zákazy. Brzy po svém příjezdu do Ardisu varoval Van svou bývalou guvernantku (která měla důvod jeho výhrůžkám věřit), že nebude-li smět odnést z knihovny podle své libosti kdykoli, na jakkoli dlouho a bez jakýchkoli zápisů „en lecture“ kterýkoli svazek, sebrané spisy, krabičku s brožurami či prvotisk, zařídí, aby otcova knihovnice, slečna Vertogradová, naprosto servilní a nesmírně přizpůsobivá stará panna Vergerova formátu a pravděpodobně i stejného roku vydání, poslala na Ardis Hall několik kufrů nacpaných díly libertinů osmnáctého století, německých sexuologů a nádavkem celý cirkus Šaster a Nafzávích v doslovném překladu s apokryfními dodatky. Zmatená mademoiselle Larivièrová by se asi poradila s pánem Ardisu, jenže od toho dne (v lednu 1876), co se ji nečekaně (a nalijme si čistého vína – dost vlažně) pokusil svést, s ním nepromluvila o ničem vážném. Co se týče milé a frivolní Mariny, ta poté, co byla požádána o radu, pouze poznamenala, že ve Vanově věku by guvernantku otrávila boraxem na hubení švábů, kdyby jí zakázala číst například Turgeněvův Dým. Všechno, co si Ada přála nebo mohla přát, jí Van tím pádem nechával v nejrůznějších skrýších, a jediným viditelným důsledkem Vergerovy popletenosti a jeho zoufalství byl rozšířenější rozptyl zvláštního sněhobílého prášku, který po sobě pokaždé zanechal tu a tam na tmavém koberci, na tom či onom místě svého lopotného počínání – takový úhledný mužíček, a tak krutý osud!

Na příjemném vánočním večírku uspořádaném před několika lety pro soukromé knihovníky pod záštitou Braillova klubu v Raduze si temperamentní slečna Vertogradová všimla, že ona a chichotající se Verger, s nímž se právě podělila o malou a tichou prskavku ve tvaru cukrátka (roztrženou bez slyšitelného efektu, přičemž pozlacený papírek, roztřepený na obou koncích, neskrýval žádný bonbón, přívěsek ani jiný dáreček osudu), sdílejí také velkolepou kožní chorobu, nedávno vylíčenou slavným americkým spisovatelem v románu Chiron a popsanou k popukání komickým způsobem stejně trpícím esejistou, píšícím do jednoho londýnského týdeníku. Začala pak s velkým taktem posílat Vanovým prostřednictvím poněkud chladnému Francouzi katalogové lístky s různými stručnými návrhy: „Rtuť!“ nebo „Höhensonne dělá divy.“ Zasvěcená mademoiselle Larivièrová také vyhledala heslo „psoriáza“ v jednosvazkové lékařské encyklopedii, kterou jí odkázala její zemřelá matka a která nejen pomohla jí a jejím svěřencům zbavit se různých drobných neduhů, ale zároveň vybavila vhodnými chorobami postavy jejích povídek, uveřejňovaných v Québec Quarterly. V daném případě encyklopedie optimisticky doporučovala „nejméně dvakrát měsíčně brát horkou koupel a vyhýbat se koření“; tohle naťukala na stroji a poslala bratranci v obálce s přáním k uzdravení. Nakonec Ada ukázala Vanovi dopis od doktora Krolika věnovaný témuž tématu; pravilo se v něm (přeloženo z ruštiny): „Neškodné psoriatiky, nešťastníky pokryté karmínovými skvrnami, stříbrnými šupinami a žlutým škraloupem (kteří nemohou svým kožním neduhem nikoho nakazit a ve všech ostatních ohledech patří k nejzdravějším lidem – jejich bebí, jak často podotýkal můj učitel, je ve skutečnosti chrání před bubem a bubáky), si ve středověku pletli s malomocnými – ano, malomocnými – a tisíce, ne-li milióny Vergerů a Vertogradových praskaly a kvílely poté, co byly přivázány nadšenci ke kůlům vztyčeným na náměstích Španělska a dalších zemí milujících oheň.“ Děti se však rozhodly, že tuto poznámku, byť to měly zpočátku v úmyslu, do katalogu pokorného mučedníka pod zkratkou „PS“ nezařadí: když se lepidopterologové rozhovoří o lepidóze, nevědí, kdy přestat.

Vzápětí poté, co 1. srpna 1884 nebohý knihovník podal svou démission éplorée, se začaly z knihovny ztrácet, aniž si toho někdo všiml, romány, básně, spisy vědecké i filosofické. Přecházely přes trávníky a putovaly podél živých plotů, tak trochu na způsob předmětů odnášených Neviditelným ve Wellsově půvabném příběhu, a přistávaly v Adině klíně na každé schůzce s Vanem. Oba, tak jako všichni náruživí čtenáři, hledali v knihách vzrušení; oba nacházeli v mnohých proslulých dílech domýšlivost, nudu a průhledné mystifikace.

Když ve věku devíti nebo deseti let četla Ada poprvé Chateaubriandovu povídku o romantických sourozencích, ne úplně rozuměla větě „les deux enfants pouvaient donc s’abandonner au plaisir sans aucune crainte“. Jeden obscénní kritik ve sbírce článků Les Muses s’amusent, do níž mohla nyní vesele nahlížet, vysvětloval, že „donc“ se vztahuje jak k neplodnosti útlého věku, tak k jalovosti krvesmilných pout. Van nicméně prohlásil, že spisovatel i kritik se mýlí, a aby své tvrzení doložil příkladem, obrátil pozornost své milované k jedné kapitole z díla „Sex a lex“, zabývající se vlivem katastrofálních rozmarů přírody na společnost.

Za oněch časů výraz „krvesmilný“ znamenal v této zemi nejenom „nečistý“ – nuance vzbuzující zájem spíše lingvistů než právních dogmatiků –, ale zároveň naznačoval (ve výrazech jako „krvesmilné soužití“ atp.) zasahování do plynulého pokračování vývoje lidského rodu. Dějiny už dávno nahradily volání po „božím zákonu“ zdravým rozumem a populární vědou. Zohledníme-li tyto úvahy, „incest“ by mohl být nazýván zločinem pouze tehdy, pokud by za něj byly považovány i sňatky mezi příbuznými. Ale jak už v době povstání albínů (1835) poukázal soudce Lysov, prakticky všichni severoameričtí a tatarští zemědělci a chovatelé dobytka používali příbuzenské křížení jako rozmnožovací metodu, jejímž cílem bylo zachovávat, posilňovat, stabilizovat a dokonce obnovovat příznivé vlastnosti plemene či druhu, samozřejmě jen tehdy, je-li praktikována přiměřeně. Nepřiměřeně aplikovaný incest vedl k rozličným formám degenerace, k produkci zmetků, neduživců, „němých mutantů“ a nakonec k beznadějné neplodnosti. Tohle už „zločinem“ zavání, a jelikož se po nikom nemůže chtít, aby rozumně reguloval nevybíravé endogamní orgie (kdesi v Tatárii padesát generací stále huňatějších ovcí náhle přerušilo jedno holé, pětinohé a pohlavně nemohoucí jehně, a ani stětí většího počtu pastevců nepomohlo výnosné plemeno resuscitovat), bylo by možná lepší „incestní spolužití“ zcela zakázat. Soudce Lysov a jeho stoupenci nesouhlasili, neboť v „záměrném potlačení možného prospěchu kvůli úniku před možným zlem“ viděli porušení jednoho ze základních práv člověka – práva užívat si svobody vlastního vývoje, svobody, jakou dosud nepoznal žádný jiný tvor. Vzápětí po neštěstí, které podle nepotvrzených zpráv postihlo stáda a jejich chovatele na Volze, bohužel došlo ve Spojených státech v době, kdy diskuse vrcholila, k mnohem pečlivěji zdokumentovanému fait divers. Jakémusi Ivanu Ivanovovi z Jukonska, Američanovi, kterého kdosi popsal jako „nádeníka obvykle se nacházejícího ve stavu opilosti“ („docela dobrá definice skutečného umělce,“ rozverně utrousila Ada), se nějakým způsobem podařilo – ve spánku, jak tvrdil on a jeho obrovská rodina – oplodnit svoji pětiletou pravnučku, Marii Ivanovovou, a poté, o pět let později, v novém záchvatu somnolence, přivedl do jiného stavu i Darju, Mariinu dceru. Fotografie desetileté babičky Marie s maličkou Darjou a mrňavou Varjou, lezoucí okolo nich po čtyřech, se objevily ve všech novinách a genealogická fraška, v niž se proměnily vztahy mezi početnými a ne vždy počestně žijícími členy rodiny Ivanovových v rozhněvaném Jukonsku, dala vzniknout množství zábavných hlavolamů. Než stačil šedesátiletý somnambul pokračovat v rozmnožování, zavřeli ho na patnáct let do kláštera, jak to vyžadovalo staré ruské právo. Po propuštění přišel s návrhem čestně odčinit své provinění tím, že se ožení s Darjou, která mezitím vyrostla v kyprou děvu s vlastními problémy. Novináři udělali kolem svatby humbuk a na novomanžele se snesl déšť darů od gratulantů (starých dam z Nové Anglie, progresivního poety vyučujícího na Waltz College v Tennessee, jedné celé střední školy z Mexika et cetera), v den obřadu však Gamaliel (tehdy ještě mladý rázný senátor) praštil pěstí do jednacího stolu – s takovou silou, že si ublížil – a dožadoval se nového procesu a trestu smrti. Bylo to pochopitelně jen temperamentní gesto, avšak kauza Ivanovových vrhla na skromný problém „vhodnosti sňatků mezi blízkými příbuznými“ dlouhý stín. Do poloviny století se nesměli brát nejen bratranci se sestřenicemi, ale ani strýcové s praneteřemi; v některých plodných částech Estotie se také podle nařízení nesměla na noc zakrývat okna v chalupách početných venkovských rodin – v nichž na jednom slamníku připomínajícím blin spávalo až tucet osob různého vzrůstu a pohlaví –, aby do nich mohly pohodlně nahlížet patroly s petrolejkami; ty pak protiirsky laděné bulvární plátky překřtily na „éirotické čumily“.

Zrovna tak srdečně se Van zasmál, když pro entomologicky založenou Adu vykutal ve spolehlivých Dějinách kopulačních zvyků následující pasáž: „Na některé nebezpečné i směšné aspekty, jež jsou vlastní misionářské poloze, zaujímané za účelem kopulace naší puritánskou inteligencí a tak oprávněně vysmívané ‚primitivními‘, avšak zdravě uvažujícími domorodci z ostrovů Begouri, poukázal význačný francouzský orientalista [obsáhlá poznámka pod čarou, zde vynechaná], popisující kopulační zvyky mouchy Serromyia amorata Poupart. Při páření se k sobě oba jedinci přitisknou ventrálními povrchy a dotýkají se ústními otvory. Jakmile odezní poslední záchvěv (frisson) styku, samička vysaje přes ústa vzrušeného partnera celý obsah jeho útrob. Lze předpokládat (viz Pesson et al.) [následuje další obšírná poznámka], že lahůdky typu šťavnaté nožky brouka obalené pavučinovitou hmotou, nebo dárečky (pošetilá slepá ulička či vytříbený začátek evolučního procesu – qui le sait!), jako je pečlivě ovinutý a listem červeného kapradí převázaný okvětní plátek, který někteří muší samečkové (ale očividně ne kreténi z druhu femorata či amorata) přinášejí samičkám před spářením, představují prozíravou záruku, že nenasytnost mladé dámy nenabere nežádoucího směru.“

Ještě zábavnější bylo „poselství“ jedné kanadské sociální pracovnice, madame de Réan-Fichini, která uveřejnila pojednání O antikoncepci v kapuskánském dialektu (aby nevehnala do tváří Estotců a Spojenostátců červeň a poučila odvážnější kolegy ze svého oboru). „Edina secura metoda,“ psala, „por klamare natura, est por un svalman kontino-kontino-kontino dokato le plesir neodolato; nato, al ultima momenta, vekslare al altra ryga [brázdu]; paska una femina zarenna oda masiva nekompetenta retornare al cukuleta bastanta, la transita e facilitata per positio anusotoro“; přiložený slovník přímočaře vysvětloval poslední výraz následovně: „pozice všeobecně rozšířená na venkově mezi všemi vrstvami počínaje drobnou šlechtou a konče nejobyčejnějšími hospodářskými zvířaty po celých Spojených Amerikách od Patagonie po Gasp.“ Ergo, usoudil Van, náš misionář se rozplynul v dým.

„Tvoje neomalenost nezná mezí,“ řekla Ada.

„Abych řekl pravdu, raději shořet než se nechat zaživa vysrknout cheramií – nebo jak jí to říkáš – a dovolit vdově po mně, aby na mě nakladla spoustu mrňavých zelených vajíček!“

Je to paradox, ale „vědátorka“ Ada se nad velkými učenými díly s dřevoryty orgánů, obrázky skličujících středověkých nevěstinců a fotografiemi toho či onoho malinkého „císaře“ vytrhávaného z dělohy rukama řezníků nebo maskovaných chirurgů v dávno- či novověku neskutečně nudila; Vana, který neměl rád „přírodozpyt“ a fanaticky popíral existenci fyzické bolesti ve všech světech, popisování a zobrazování trýzněného lidského těla naopak nesmírně fascinovalo. Co se týče jiných, rozkvetlejších oblastí, vyvolávalo v nich zájem i smích téměř jedno a totéž. Líbil se jim Rabelais a Casanova; naopak le sieur Sada, Herr Masocha a Heinricha Müllera nesnášeli. Anglická a francouzská pornografická poezie, byť sem tam vtipná a poučná, je nakonec znechutila a její sklon zobrazovat, zvláště ve Francii před invazí, sexuální hrátky mezi mnichy a jeptiškami jim připadal stejně nepochopitelný jako depresivní.

Orientální erotické rytiny ze sbírky strýčka Dana byly z uměleckého hlediska průměrné, z akrobatického neobratné. Na nejlegračnějším a současně nejdražším obrázku se jakási Mongolka s hloupým oválným obličejem, ověnčeným ohyzdným účesem, v prostoru, který připomínal výkladní skříň přecpanou paravany, pokojovými květinami, hedvábím, papírovými vějíři a stolním nádobím, oddávala pohlavnímu styku se šesticí obtloustlých gymnastů s prázdnými výrazy. Tři z nich, zkroucení ve spletitě nepohodlných pozicích, obsluhovali současně tři hlavní otvory zmíněné doroty, dva starší zákazníky uspokojovala ručně, zatímco šestý, trpaslík, se musel spokojit s její deformovanou nohou. Šest dalších požitkářů sodomizovalo její momentální partnery a další uvízl v jejím podpažním důlku. Strýček Dan trpělivě rozpletl všechny údy a břišní faldy přímo či nepřímo spojené s absolutně nevzrušenou dámou (která si bůhvíjak dokázala ponechat část svého hávu), a potom připojil tužkou psanou cenu obrázku, který identifikoval jako „Gejšu s třinácti milenci“. Van navzdory tomu objevil patnáctý pupek, přihozený velkorysým umělcem, avšak z hlediska anatomie přesahující lidské chápání.

Knihovna poskytla vyvýšené jeviště pro nezapomenutelnou scénu Hořící stodoly; dokořán otevřela své prosklené dveře; slíbila dlouhou idylu bibliolatrie; mohla se stát kapitolou některého ze starých románů nacházejících se na jejích poličkách; špetka parodie dodala jejímu tématu komickou podobu života.

22

Zda, sestro, ještě vzpomínáš,

na Ardis, srázné skály stráž?

Procházíš zámkem ve snu svém

v odlesku vlhkém, modravém?

Ma sœur, te souvient-il encore

Du château que baignait la Dore?

Zda, sestro, v srdci vzpomínáš,

jak hradby zámku zbarvil čas?

Sestra moja, ty pomniš goru,

I dub vysokij, i Ladoru?

Zda, sestro, v srdci ještě máš

altánek, sosny – vzpomínáš?

Oh! qui me rendra mon Aline

Et le grand chêne et ma colline?

Ach, kdo mi vrátí moji Jill,

dub rozložitý, krev mých žil?

Oh! qui me rendra, mon Adèle,

Et ma montagne et l’hirondelle?

Oh! qui me rendra ma Lucile,

La Dore et l’hirondelle agile?

Kdo v naší řeči pošle dál

tu něhu, kterou vyzpíval?

V Ladoře se koupali, projížděli se na loďce, drželi se zátočin zbožňované řeky, snažili se pro její jméno nalézt nové rýmy, chodili na procházky nahoru do kopce k černým rozvalinám Château Bryant, kolem jehož věže stále ještě kroužili rorýsi. Jeli do Kalugy, ochutnali tamní minerální vodu a navštívili rodinného dentistu. Van, listující časopisem, slyšel, jak Ada ve vedlejší místnosti vykřikla a zaklela slovem „čort“, které dosud nikdy neslyšel. Byli na čaji u majitelky sousedního panství, hraběnky de Preyové, která se jim marně snažila prodat kulhavou kobylu. Navštívili jarmark v Ardisvillu, kde je nadchli čínští akrobati, německý klaun a statná čerkeská kněžna-polykačka mečů, která začala nožíkem na ovoce, pokračovala kinžálem vykládaným drahokamy a nakonec pozřela obrovskou štangli salámu včetně provázku.

Oddávali se milování – většinou v roklích a úžlabinách.

Obyčejnému fyziologovi by mohla energie těch dvou připadat nenormální. Jejich vzájemná touha se stávala nesnesitelnou, nebyla-li v průběhu několika hodin několikrát uspokojena, na slunci či ve stínu, na střeše nebo ve sklepě, prostě kdekoli. Přes mimořádnou milostnou výdrž mladý Van jen tak tak stačil držet krok se svou bledou malou amorette (místní francouzský žargon). Jejich posedlost tělesnými rozkošemi hraničila se šílenstvím a možná by zkrátila jejich mladý život, kdyby je léto, které jim nejdřív připadalo jako nevyčerpatelný proud zelené nádhery a volnosti, nezačalo líně upozorňovat na možnost umdlení a ochabnutí, na to, že jeho fuga se unaví – poslední naděje přírody, příhodné aliterace (kdy si květy a křídlatý hmyz vyměňují podoby), příchod první přestávky na konci srpna, prvního ticha na počátku září. Sady a vinice byly toho roku zvlášť malebné; a Ben Wright dostal výpověď poté, co si dovolil pouštět větry, když vezl domů Marinu a mademoiselle Larivièrovou ze slavnosti Vendange v Brantôme nedaleko Ladory.

Což nám něco připomíná. V katalogu ardiské knihovny se pod signaturou „Exot Lubr“ nacházel přepychový svazek (Vanovi již známý díky laskavé pomoci slečny Vertogradové) s názvem „Zakázaná mistrovská díla: sto obrazů z neveřejných sbírek Národní galerie (Zvláštní fond), vytištěno pro Jeho Veličenstvo krále Viktora“. Byla to jemně dráždivá díla na nádherných barevných fotografiích, která si italští mistři dopřávali v přestávkách mezi příliš mnoha zbožnými Vzkříšeními během příliš dlouhé a bujaré renesance. Samotný ardiský svazek byl buď ztracen, nebo ukraden, anebo ležel ukrytý na půdě mezi věcmi strýčka Ivana, z nichž některé byly hodně bizarní. Van si nedokázal vybavit, čí obraz mu uvízl v hlavě, ale usoudil, že mohl pocházet z raného období Michelangela da Caravaggio. Olej na plátně, nezarámovaný, znázorňoval dva nahé nezbedy, chlapce a dívku, v jeskyni ovinuté břečťanem či révou, nebo u malého vodopádu s převislými bronzovými a temně smaragdovými listy a obrovskými hrozny průsvitného vína, jejichž stíny a průzračné odrazy magicky splývaly se žilkovatými těly.

Tak či tak (tohle je nejspíš čistě stylistický přechod) měl Van pocit, jako by se do toho zakázaného mistrovského díla přenesl; došlo k tomu jednou odpoledne, kdy všichni odjeli do Brantôme, on s Adou se opalovali na okraji Vodopádu v modřínové plantáži ardiského parku a jeho nymfa se sklonila nad ním a jeho detailně vykreslenou touhou. Dívčiny dlouhé rovné vlasy, mající ve stínu stejnoměrný modročerný nádech, teď v démantových paprscích slunce nabyly sytě kaštanových tónů, které se střídaly s tmavě jantarovými v rovných pramenech, zakrývajících její vpadlé tváře nebo půvabně rozdělených přizvednutým slonovinovým ramenem. Textura, lesk a vůně toho hnědého hedvábí zažehly jeho smysly na samém počátku onoho osudového léta a nepřestaly na něho pronikavě a palčivě působit ještě dlouho poté, co jeho mladistvé vzrušení nalezlo v Adě jiné zdroje věčného blaha. V devadesáti letech se Vanovi při vzpomínce na první pád z koně nezastavoval dech o nic míň, než když se nad ním poprvé sklonila a on se zmocnil jejích vlasů. Šimraly mu nohy, vloudily se mu do rozkroku, rozprostřely se po celém jeho chvějícím se břichu. Skrze ně mohl začínající adept umění spatřit vrcholný výkon školy trompe-l’œil, monumentální, mnohobarevný, vystupující z tmavého pozadí, v profilu zdůrazněný zhuštěným caravaggiovským světlem. Hladila ho, ovíjela: tak se popínavý úponek obtáčí kolem sloupu, těsněji a těsněji, stále sladčeji se zakusuje do jeho krku a nakonec rozpouští sílu v sytě nachové hebkosti. Byl tu půlměsíc vyhryzaný z listu vinné révy housenkou lišaje. Byl tu slavný mikrolepidopterolog, který poté, co vyčerpal názvy latinské a řecké, vytvořil nová pojmenování z kalambúrů: Marykisme, Adakisme, Achkisme. Byla tu ona. Kdo držel v ruce štětec teď? Dráždivý titán Tizian? Pijan Palma Vecchio? Ne, Ada se vůbec nepodobala benátské blondýnce. Že by Dosso Dossi? Faun vyčerpaný nymfou? Omdlévající satyr? Neporanila sis jazyk o tu stoličku s novou plombou? Mě do něj dře. Dělám si legraci, ty moje cirkusová Čerkesko.

Italy vystřídali o chvíli později Holanďané: dívka vstupující do tůně pod malým vodopádem, aby si umyla vlasy, a doprovázející odvěký pohyb při jejich ždímání zkřivenými ústy – také odnepaměti.

Zda, sestro, ještě vzpomínáš

na Maurskou věž a její stráž?

Zda se ti ve snu zjevoval

náš zámek, řeka a tak dál?

23

DÁLE ŠLO VŠECHNO jako po másle, dokud se mademoiselle Larivièrová nerozhodla, že zůstane pět dní v posteli: narazila si záda na kolotoči při návštěvě slavnosti vinobraní, již kromě jiného potřebovala pro děj povídky, kterou začala psát (o starostovi, který uškrtil holčičku jménem Rockette), a navíc ze zkušenosti věděla, že nic neudržuje plamen inspirace tak dobře jako la chaleur du lit. Během této doby se o Lucette měla starat druhá komorná z horního patra, Francouzka, jejíž náladovost a zevnějšek se nedaly srovnat s milou povahou a průzračným půvabem Blanche, a Lucette dělala, co mohla, aby unikla dozoru lenivé služebné a zůstala ve společnosti bratránka a sestry. Zlověstná slova „No, když tě mladý pán vezme s sebou“ nebo „Ano, slečně Adě jistě nebude vadit, když s ní půjdeš na houby“ se stala zvoněním umíráčku nad volností jejich lásky.

Zatímco spokojeně odpočívající dáma popisovala břeh potoka, v němž tak ráda skotačila maličká Rockette, Ada na podobném břehu četla a čas od času se toužebně zahleděla na přívětivý shluk stále zeleného podrostu (často poskytujícího našim milencům přístřeší) a na bronzový trup bosého Vana v ohrnutých keprových kalhotách, hledajícího hodinky, o nichž si myslel, že mu spadly mezi pomněnky (zapomněl, že je půjčil Adě). Lucette odhodila švihadlo, přičapla si na samý okraj potoka a pouštěla si po vodě plaváčka velikosti lidského plodu. Občas ho zmáčkla a dírkou, kterou Ada v kluzké oranžovočervené hračce poněkud nevkusně vyvrtala, z něj vystříkl vzrušující proud vody. Nakonec, s náhlou netrpělivostí neživých předmětů, se jí panenka vytrhla a uplavala. Van pod vrbou ze sebe shodil kalhoty a uprchlici vylovil. Ada po chvilce rozmýšlení zaklapla knihu a řekla Lucette, již obvykle nebylo těžké očarovat, že má zvláštní pocit, že se co nevidět promění v draka, že jí začaly zelenat šupiny, že drakem už je a že je nutno přivázat Lucette švihadlem ke stromu, aby ji Van mohl v poslední chvíli zachránit. Lucette se to z nějakého důvodu nezdálo, nakonec však podlehla hrubé síle. Van s Adou pevně připoutali rozčilenou zajatkyni ke kmeni vrby, a vzpínajíce se jako koně ve hře na útěk a pronásledování, zmizeli na pár vzácných minut mezi tmavými jehličnany. Zmítající se Lucette se nějak podařilo strhnout jednu z červených rukojetí švihadla a už už se zdálo, že se rozmotá, když vtom se drak a rytíř, stále se vzpínající, vrátili.

Lucette si postěžovala guvernantce, která si celou událost vyložila úplně opačně (což se zrovna tak dalo říct o jejím novém výtvoru), zavolala si Vana a z lůžka skrytého za paravanem, odkud se táhl pach mazání a potu, chlapce požádala, aby nepletl Lucette hlavu tím, že z ní bude dělat pohádkovou pannu v nesnázích.

Na druhý den Ada sdělila matce, že Lucette nutně potřebuje vykoupat a že se o to postará sama, ať se to guvernantce líbí nebo ne. „Chorošo,“ řekla Marina (chystající se přijmout – v nejlepším stylu velké dámy – jednoho svého souseda a jeho chráněnce, mladého herce), „ale teplota se musí udržovat přesně na osmadvaceti stupních (jak velela tradice od osmnáctého století), a ať není ve vaně déle než deset dvanáct minut.“

„Výborný nápad,“ prohlásil Van, když pomáhal Adě roztopit kotel, napustit starou otlučenou vanu a nahřát pár ručníků.

Ani ne devítileté a ještě nepříliš vyvinuté Lucette nechyběla iluzorní zralost malých zrzek. Podpaží pokrývaly jemné tečky zářivého chmýří a její mušlička byla posypaná měděným prachem.

Kapalné vězení bylo připraveno a budík dostal celou čtvrthodinu života.

„Ať se nejdřív vymáčí, namydlíš ji potom,“ řekl Van jako v horečce.

„Ano, ano, ano,“ vykřikla Ada.

„Jsem Van,“ řekla Lucette, stojící ve vaně s vystrčeným lesklým bříškem a s morušovým mýdlem mezi nohama.

„Jen to dělej, a proměníš se v kluka,“ zpražila ji Ada, „a to už taková legrace nebude.“

Dívenka začala opatrně ponořovat zadeček do vody.

„Moc horká,“ řekla, „strašně strašně horká!“

„Ochladí se,“ řekla Ada, „hupni tam a uvolni se. Tady máš panenku.“

„Pojď už, Ado, prokristapána, ať se vymáčí,“ zopakoval Van.

„A nezapomeň,“ dodala Ada, „neopovažuj se vylézt z té krásně teplé vody dřív, než zazvoní budík, nebo umřeš – tak to řekl doktor Krolik. Přijdu tě namydlit, ale nevolej mě; musíme spočítat prádlo a probrat Vanovy kapesníky.“

Dvě starší děti se zamkly v koupelně tvaru písmene L a uchýlily se do samoty její postranní části, do rohu mezi prádelníkem a starým nepoužívaným mandlem, kam nedohlédlo akvamarínové oko koupelnového zrcadla; sotva však v tom skrytém koutku vyvrcholilo jejich divoké a nepohodlné úsilí, doprovázené idiotským udáváním taktu v provedení prázdné lékovky na poličce, už k nim z vany dolehlo Lucettino zvučné volání a na dveře zaklepala komorná: mademoiselle Larivièrová také potřebovala horkou vodu.

Vyzkoušeli i všelijaké další úskoky.

Například jednou, když byla Lucette opravdu nesnesitelná – měla nudli u nosu, neustále se chytala Vana za ruku a její ukňouraná dotěrnost se začala proměňovat ve skutečnou posedlost –, sebral Van všechny své přesvědčovací schopnosti, šarm a výmluvnost a spiklenecky jí zašeptal: „Koukej, kočičko. Tahle hnědá knížka je jeden z mých největších pokladů. Ve školním saku jsem si na ni nechal ušít zvláštní kapsu. Tisíckrát jsem se musel prát s mizery, kteří mi ji chtěli ukrást. Podívej, máme tady“ (nábožně obrací stránky) „sbírku nejkrásnějších a nejslavnějších básní, jaké byly kdy napsány v angličtině. Například tuhle kratičkou složil v slzách před čtyřiceti lety poeta laureatus Robert Brown, starý pán, jehož mi kdysi ukázal můj otec: stál jakoby ve vzduchu na útesu pod cypřišem a shlížel dolů na pěnu tyrkysového příboje nedaleko Nice – kdo ho tam tenkrát viděl, nikdy na ten pohled nezapomene. Básnička se jmenuje ‚Peter a Margaret‘. Máš na to řekněme“ (otáčí se k Adě, aby se s ní vážně poradil), „čtyřicet minut“ („Dej jí celou hodinu, vždyť si není schopná zapamatovat ani Mironton, mirontaine“) – „dobře, takže celou hodinu, aby ses naučila nazpaměť tady těch osm veršů. My dva“ (šeptá spiklenecky) „ukážeme tvé nechutně namyšlené sestře, že malá hloupá Lucette dokáže všechno. Pokud“ (lehce se otírá rty o její nakrátko ostříhané vlasy), „pokud je, miláčku, odrecituješ a ohromíš Adu tím, že se ani jednou nespleteš – musíš si dát pozor na to ‚zde–tam‘ a ‚tady–tam‘, a všechny ostatní detaily – pokud to dokážeš, tak si tu vzácnou knihu můžeš nechat.“ („Ať se zkusí naučit tamtu o tom, jak někdo najde paví péro a spatří na vlastní oči Peacocka,“ suše řekla Ada – „je trochu těžší.“) „Ne, ne, už jsme spolu vybrali tuhle krátkou baladu. Tak jo. Teď si zalez sem“ (otvírá dveře) „a nevycházej dřív, než na tebe zavolám. Jinak přijdeš o výhru a celý život toho budeš litovat.“

„Ach, Vane, ty jsi tak hodný,“ řekla Lucette, pomalu zacházela do svého pokoje a zasněným pohledem přelétávala úchvatnou předsádku knihy, Vanovo jméno na ní, tučně podtržené, a jeho nádherné perokresby – černá astra (rozkreslená kaňka), dórský sloup (maskující rozpustilejší obrázek), útlý bezlistý strom (pohled z okna třídy) a několik chlapeckých profilů (Cheshcat, Zogdog, Fancytart a sám Van, podobný Adě).

Van pospíšil za Adou na půdu. V tu chvíli byl na svůj úskok strašně pyšný. Měl si jej vybavit – a při vzpomínce na tu věštbu ho zamrazí – o sedmnáct let později, když mu Lucette v posledním dopise, zaslaném 2. června 1901 – „pro případ, že…“ – z Paříže na jeho kingstonskou adresu, napsala:

„Dlouhá léta jsem opatrovala tu antologii, kterou jsi mi kdysi daroval – teď musí být někde v mém dětském pokoji v Ardisu; a ta básnička, kterou jsem se musela kvůli Tobě naučit zpaměti, je stále do posledního slůvka uložená v bezpečné skrýši mé chaotické paměti, kde mi baliči šlapou po věcech a převracejí bedny a hlasy volají: je čas jít, je čas jít. Najdi si ji u Browna a znovu pochval moji osmiletou moudrou hlavičku, jak jste to ty a šťastná Ada udělali v ten dávný den, který cinká kdesi na poličce jako prázdná lahvička. Čti:

Zde bylo pole, řekl

průvodce. A tam zas les.

Tady si Peter klekl,

tam měla princezna ples.

Ne, odvětil návštěvník,

ty jsi duch v nepokoji.

Duby zašly, ztichl křik,

ona však u mě stojí.“

24

VAN LITOVAL, ŽE vzhledem k tomu, že Lettrokalamita (starý vtípek Vanvitelliho!) byla zakázána v celém světě – sám název se stal v rodinách z buržoazních vrstev (v britském a brazilském pojetí), k nimž Veenovi a Durmanovovi patřili, „sprostým slovem“ – a byla vystřídána složitými náhražkami, a to pouze u těch nejdůležitějších „užitkových předmětů“, jako jsou telefony, motory – kde ještě? –, zkrátka u množství důmyslných přístrojů, po nichž prostý lid prahne s vyplazeným jazykem, dýchaje rychleji než lovecký pes (protože to je hodně dlouhá věta), že tedy takové hlouposti jako magnetofony, jež si tak oblíbili jeho i Adini předkové (v harému školaček knížete Zemského stál u každé postele jeden), se již nevyrábějí, snad jen v Tatárii, kde vyvinuli „minireči“ (mluvící minarety), jejichž konstrukce se drží v tajnosti. Kdyby společenské zvyklosti a zvykové právo dovolily našim erudovaným milencům uvést do provozu tajemnou bedýnku, kterou kdysi objevili na své kouzelné půdě, byli by si mohli nahrát (a osmdesát let poté přehrát) nejen árie Giorgia Vanvitelliho, ale i hovory Vana Veena s jeho milovanou. Zde je příklad toho, co by si mohli poslechnout dnes – s pobavením, rozpaky, smutkem i úžasem.

(Vypravěč: onoho letního dne krátce poté, co Van a Ada vstoupili do líbacího období svého velmi předčasného a v mnoha ohledech osudového milostného vztahu, zamířili k Zbrojnímu pavilonu neboli střelnici, kde v horním patře objevili mrňavý, v orientálním stylu zařízený pokojík s kalnými skleněnými vitrinami, v nichž kdysi – soudě podle tvaru tmavých otisků na vybledlém sametu – ležely pistole a dýky: bylo to milé, melancholické zákoutí, trochu zatuchlé, s polstrovaným sedátkem u okna a vycpanou parluggianskou sovou na poličce, stojící vedle prázdné láhve od piva, kterou tam nechal nějaký už dávno mrtvý starý zahradník a jehož značku dávno odnesl čas – na etiketě se skvěl rok 1842.)

„Hlavně těmi klíči necinkej,“ řekla, „sleduje nás Lucette, jednou ji uškrtím.“

Prošli hájkem a kolem jeskyně.

Ada řekla: „Oficiálně jsme bratranec a sestřenice z matčiny strany, a ti se mohou vzít podle zvláštního nařízení, pokud slíbí, že nechají sterilizovat svých prvních pět dětí. Jenže tchán mé matky byl ke všemu bratrem tvého dědečka. Je to tak?“

„Tak mi to řekli,“ řekl Van klidně.

„Nejsme od sebe dost daleko,“ přemítala nahlas. „Nebo to stačí?“

„Někomu nestačí, nám stačí.“

„Zvláštní – viděla jsem ta slova napsaná malými fialovými písmeny, než jsi z nich udělal oranžová, jen vteřinu předtím, než jsi je vyslovil. Napsaná, načechraná. Jako obláček kouře, předcházející výstřelu vzdáleného děla.“

„Fyzicky,“ pokračovala, „jsme spíš jako dvojčata než bratranec a sestřenice, a dvojčata – jako ostatní sourozenci vůbec – se samozřejmě nemohou vzít, jinak jdou do vězení, a jestli toho nenechají, tak je vykleští.“

„Pokud,“ nedal se Van, „z nich zvláštním výnosem neudělají bratrance a sestřenici.“

(Van už odemykal dveře – ty zelené, na něž měli tak často bušit pěstmi bez kostí v pozdějších oddělených snech.)

Jindy, během projížďky na kole (s několika přestávkami) po lesních pěšinách a venkovských cestách, nedlouho po noci Hořící stodoly, ale ještě předtím, než na půdě objevili herbář a našli potvrzení dřívějších předtuch – nejasných, zábavných, spíše tělesných než etických –, se Van mimoděk zmínil, že se narodil ve Švýcarsku a jako chlapec se podíval dvakrát za hranice. Ona jenom jednou, řekla. Léto trávila většinou v Ardisu; zimu v jejich městském bytě v Kaluze, který tvořila dvě horní patra bývalého Zemského čertoga (paláce).

V roce 1880 cestoval desetiletý Van stříbrnými, sprchami vybavenými vlaky po veselých letoviscích Louisiany a Nevady ve společnosti svého otce, jeho krásné sekretářky, její osmnáctileté sestry v bílých rukavičkách (v epizodní roli Vanovy anglické guvernantky a dodavatelky mléka) a svého andělsky cudného ruského učitele Andreje Andrejeviče Aksakova („AAA“). Van si vzpomněl, jak AAA vysvětloval černošskému chlapci, s nímž se Van porval, že Puškinovi a Dumasovi kolovala v žilách africká krev, načež chlapec vyplázl na AAA jazyk – tento zajímavý nový kousek Van při nejbližší příležitosti napodobil, a vysloužil si tím facku od mladší ze slečen Fortuneových, zastrčte ho zpátky, pane, řekla. Vzpomněl si také, jak v hotelové hale slyšel jednoho šerpou opásaného Holanďana říkat jinému, že Vanův otec, který právě prošel kolem, hvízdaje si jednu ze svých tří oblíbených melodií, je známý „varhaník“ (Že by se papá polepšil? Ne, „karbaník“).

Než začal navštěvovat internátní školu, trávil Van zimy – pokud neodjeli do ciziny – v hezkém otcově domě, postaveném mezi dvěma prolukami (Park Lane 5, Manhattan) ve florentském stylu (brzy se po stranách domu měli vztyčit dva obří strážci, připravení každým okamžikem mu zkroutit ruce za záda a vyvést ho ven). Letní měsíce v Radugaletu, „druhém Ardisu“, byly mnohem chladnější a nudnější než v tomto Ardisu – Adině Ardisu. Jednou tam prožil léto i zimu, což muselo být v roce 1878.

Jistě, jistě, vybavila si Ada, protože tam ho přece poprvé zahlédla. V bílém námořnickém oblečku a modré čepici. (Un régulier angeloček, poznamenal Van radužským žargonem.) Jemu bylo osm, jí šest. Strýček Dan neočekávaně vyjádřil touhu navštívit staré panství. Těsně před odjezdem Marina oznámila, že pojede taky, a přes Danovy protesty zvedla malou Adu, držící v ruce obruč, a naskočila s ní – hopla! – do calèche. Má pocit, že jeli vlakem z Ladogy do Radugy, protože si vzpomíná, jak kolem vagónů místní lokálky kráčel po perónu s píšťalkou kolem krku výpravčí a zabouchával jedny dveře za druhými, šestero u každého vagónu, jenž sestával ze šesti v jeden celek splývajících jednookenních vozů dýňovitého typu. Van prohlásil, že je to „věž v mlze“ (jak Ada nazývala každou hezkou vzpomínku), a pak začal konduktér přeskakovat z jednoho stupátka již jedoucího vlaku na druhé a znovu otvíral všechny dveře a prodával, štípal a vybíral jízdenky, slinil si palec a rozměňoval peníze, pekelná práce, ale další „lilová věž“. A najali si do Radugaletu motorový landaulet? Může to být takových deset mil, odhadovala. Deset verst, řekl Van. Nepřela se. Měl dojem, že byl tenkrát venku, na progulke v tmavém jedlovém lese s Aksakovem, svým učitelem, a s Bagrovovým vnukem, klukem ze sousedství, kterého popichoval, štípal a ukrutně zesměšňoval, a přitom to byl milý, tichý hošík, tiše masakrující krtky a všechno, co mělo kožíšek, nejspíš v tom bylo něco patologického. Ovšem když naši cestovatelé dorazili, okamžitě bylo jasné, že Demon ženy nečekal. Seděl na terase a popíjel „zlaté víno“ (slazenou whisky) se sirotou, kterou – jak tvrdil – adoptoval, krásnou divokou irskou růží, v níž Marina okamžitě poznala nestydatou pomocnici z kuchyně, která krátce sloužila v Ardisu a byla zneuctěna neznámým pánem – nyní již dobře známým. Strýček Dan tehdy nosil monokl – v hýřilské nápodobě svého bratrance –, a ten si zašrouboval do očního důlku, aby lépe viděl na Rose, která mu možná také už byla zaslíbena (zde Van vypravěčku přerušil slovy, ať si dává pozor na jazyk). Večírek dopadl katastrofálně. Sirota si unyle sundala perlové náušnice, aby je Marina mohla ocenit. Z budoáru, kde si byl zdřímnout, se vybelhal dědeček Bagrov a spletl si Marinu s grande cocotte, jak se rozlícená Marina dovtípila později, když měla příležitost podat si chudáka Dana. Marina nechtěla zůstat na noc, a tak hrdě vypochodovala z domu a zavolala Adu, kterou poslali, ať si jde „hrát na zahradu“, a která si cosi mumlala a rtěnkou ukradenou Rose popisovala krvavě rudými čísly bílé kmeny v řadě rostoucích mladých břízek, připravujíc je na hru, na niž si dneska už nevzpomíná – to je škoda, řekl Van –, když vtom si pro ni přišla matka a stejným taxíkem ji odvezla rovnou do Ardisu. Dana tam nechaly – s jeho zvyky a zlozvyky, vložil Van – a domů dojely za rozbřesku. Jenže, dodala Ada, těsně před vyhnáním ze zahrady a zabavením pastelky (kterou Marina vyhodila k čerťjam sobačim – což vyvolalo vzpomínku na jednoho z Roseiných teriérů, neustále se pokoušejícího obejmout Danovu nohu) se jí naskytl letmý pohled na maličkého Vana, ještě jednoho roztomilého chlapečka a světlovousého Aksakova v bílé blůze, kteří kráčeli k domu, a obruč, ach ano, zapomněla ji – vlastně ne, zůstala v taxíku. Van si ale nevzpomínal ani na jejich návštěvu, ani na to léto, neboť život jeho otce se celý čas podobal růžové zahradě a jeho samého nejednou laskaly půvabné ruce bez rukaviček, což Adu nezajímalo.

Dobře, a co rok 1881, kdy dívenky ve věku osm-devět a pět pobývaly na Riviéře, ve Švýcarsku a u italských jezer ve společnosti Marinina přítele, impresária Gran D. du Mont (ono „D“ značilo také Duke, dívčí jméno jeho matky, des hobereaux irlandais, quoi), cestujícího diskrétně za dalším Středomořským, Simplonským či Orient expresem, nebo jiným train de luxe, který vezl tři Veenovy, anglickou guvernantku, ruskou chůvu a dvě komorné, zatímco napůl rozvedený Dan odjel někam do rovníkové Afriky fotografovat tygry (které tam ke svému údivu nespatřil) a další nechvalně známá divoká zvířata, naučená přebíhat přes cestu motoristům, a také boubelaté černošky v pohodlném domě agenta cestovní kanceláře v mozambické divočině. Samozřejmě, když si se sestrou hrály na „porovnávání dojmů z cest“, dokázala si Ada mnohem lépe než Lucette vybavit takové věci jako itineráře, úchvatnou květenu, módu, kryté pasáže s nejrůznějšími obchody, pohledného opáleného muže s černým knírem, který seděl v koutě restaurace ženevského Manhattan Palace a nespouštěl z ní oči; zato Lucette, byť mnohem mladší, si pamatovala mraky maličkostí, „věžičky“ a „soudečky“, birjulki prošlogo. Připomínala, cette Lucette, tu dívku z Ah, cette Line (populární román), „mišmaš intuice, hlouposti, naivity a mazanosti“. Mimochodem, přiznala se, totiž Ada ji přiměla k přiznání, že to všechno, jak měl Van podezření, bylo přesně naopak – že když se vrátili k pohádkové panně v nesnázích, měla velmi napilno, ovšem ne proto, aby se uvolnila, ale aby se znovu přivázala, jelikož se už dříve vymanila z pout provazu a skrz modřínovou houštinu je špehovala. „Panebože,“ řekl Van, „tím se vysvětluje divný úhel toho mýdla!“ Ale co, a není to jedno, koho to zajímá, Ada jen doufá, že ta chudinka bude v Adině věku stejně šťastná, jako je Ada teď, lásko moje, lásko moje, lásko moje, lásko moje. Van zase doufal, že kovově se třpytící bicykly zaparkované v křovinách na sebe neupozorní skrz listoví nějakého poutníka jdoucího po lesní cestě.

Snažili se pak zjistit, zda se toho roku v Evropě jejich cesty někde neprotnuly, nebo aspoň chvíli neběžely vedle sebe. Na jaře roku 1881 strávil jedenáctiletý Van několik měsíců se svým ruským učitelem a anglickým komorníkem v babiččině vile nedaleko Nice, zatímco Demon si na Kubě užíval mnohem víc než Dan v Mokubě. V červnu vzali Vana do Florencie, do Říma a na Capri, kam na pár dní přijel jeho otec. Pak se znovu rozloučili, Demon odplul zpátky do Ameriky, zatímco Van s učitelem zamířili nejprve do Gardone u Gardského jezera, kde mu Aksakov s nábožnou úctou ukázal otisky Goethových a d’Annunziových šlépějí zvěčněné v mramoru, a pak strávili několik podzimních dnů v hotelu na horském úbočí nad Lemanským jezerem (kde se kdysi toulali Karamzin a hrabě Tolstoj). Tušila Marina, že Van se po celý rok 1881 zdržoval přibližně na stejných místech jako ona? Nejspíš ne. Obě dívky dostaly v Cannes spálu, zatímco Marina byla se svým grandem ve Španělsku. Po pečlivém porovnání vzpomínek došli Van s Adou k závěru, že někde na klikaté silnici u Azurového pobřeží se klidně mohly minout jejich pronajaté lehké „viktorie“ – v paměti se uchovaly zelené, se zelenými postroji na koních –, nebo že vedle sebe možná jeli ve dvou vlacích mířících stejným směrem, a dívenka u okna jednoho spacího vagónu hleděla na hnědý spací vůz vlaku šinoucího se souběžně s jejím a pozvolna se odklánějícího vstříc probleskujícím pruhům moře, jež chlapec viděl na druhé straně trati. Pravděpodobnost byla příliš malá, než aby to bylo romantické, a ani možnost, že kolem sebe prošli či proběhli na nábřeží nějakého švýcarského města, nevyvolala zvláštní vzrušení. Avšak Van, ležérně zaměřující světlomet vracejících se vzpomínek do labyrintu minulosti, jehož úzké, zrcadly lemované cestičky se nejen rozbíhaly do různých směrů, ale zároveň se nacházely v různých výškách (jako když mulou tažený povoz projíždí pod obloukem viaduktu, po němž sviští automobil), se vlastně už zaobíral, zatím ještě zběžně a neurčitě, vědou, která se měla stát posedlostí jeho zralých let – zkoumáním problémů prostoru a času, prostoru v protikladu k času, časem zkřiveného prostoru, prostoru jako času, času jako prostoru – a prostoru odpoutávajícího se od času v konečném tragickém triumfu lidského myšlení: umírám, tedy jsem.

„Jenže tohle všechno je nesporné,“ zvolala Ada, „je to skutečnost, čistá pravda – ten les, ten mech, tvoje ruka, beruška na mé noze, to nám nikdo nemůže vzít, ne? (vezme, vzal). Tohle všechno se sešlo tady, ať se cesty kroutily, navzájem se balamutily a blokovaly jak chtěly – nevyhnutelně se setkaly tady!“

„Musíme teď najít kola,“ řekl Van, „zabloudili jsme ‚v jiné části lesa‘.“

„Ach ne, ještě se nevracejme,“ zvolala, „počkej ještě.“

„Jenže já si chci ověřit, do jakého prostoru a času nás to zaneslo,“ řekl Van. „Je to filosofická potřeba.“

Začalo se stmívat; zářivé zbytky slunečního světla otálely v západním pásu zamračené oblohy: všichni jsme už někdy viděli člověka, který poté, co se vesele pozdravil s přítelem, přechází ulici se stále ještě rozzářeným obličejem – jejž vzápětí zastíní upřený pohled neznámého chodce, který nejspíš nepochopil příčinu a mylně považoval následek za radostný škleb šílenství. Jakmile vymysleli tohle přirovnání, Van s Adou usoudili, že je nejvyšší čas vyrazit domů. Cestou projížděli Gamletem a pohled na ruský traktir uštědřil jejich hladu takový štulec, že sesedli a vešli do potemnělé hospůdky. Kočí, pijící čaj z podšálku, který si zvedal k hlučným ústům ohromnou tlapou, jako by vypadl z preclíkové šňůry starých románů. Jinak v té zapařené díře nebyl nikdo kromě ženštiny v šátku, přemlouvající (ugovarivajuščej) kluka v červené košili, který seděl a klátil nohama, aby koukal jíst rybí polévku. Žena, z níž se vyklubala hostinská, vstala, „utírajíc si ruce do zástěry“, a přinesla Adě (kterou okamžitě poznala) a Vanovi (o němž se, nikoli mylně, domnívala, že je „mládencem“ milostslečinky) maličké ruské karbanátky nazývané bitočki. Oba jich zhltli půl tuctu, načež vylovili zpod jasmínových keřů kola a opřeli se do pedálů. Museli už zapálit karbidové lampičky. Než se ponořili do tmy ardiského parku, udělali si poslední přestávku.

Lyrickou shodou okolností zastihli Marinu a mademoiselle Larivièrovou u večerního čaje na zřídka užívané prosklené verandě v ruském stylu. Spisovatelka, již úplně zdravá, ale stále ještě v květovaném negližé, právě dočetla svou novou, načisto přepsanou povídku, kterou se na druhý den ráno chystala naťukat na stroji. Její posluchačka popíjela tokajské a nacházela se ve stavu le vin triste a silného rozrušení ze sebevraždy pána „au cou rouge et puissant de veuf encore plein de sève“, který, aby se tak řeklo, vyděšený zděšením své oběti stiskl příliš silně hrdlo dívenky, již znásilnil v okamžiku „gloutonnerie impardonnable“.

Van vypil sklenici mléka a najednou pocítil, jak mu údy zaplavuje vlna tak slastného vyčerpání, že se rozhodl jít rovnou na kutě. „Tant pis,“ řekla Ada a lačně se natáhla po keksu (anglickém ovocném koláči). „Hamak?“ zeptala se, ale Van, který sotva stál na nohou, zavrtěl hlavou, políbil Marininu melancholickou ruku a vzdálil se.

„Tant pis,“ zopakovala Ada a začala s nezkrotným apetitem mazat máslem žloutkově zbarvenou, krabatou a bohatě zdobenou kůrčičku – samé rozinky, andělika, kandované višně, citrónová kůra – pořádného kusu koláče.

Mademoiselle Larivièrová, která sledovala Adiny pohyby s obdivem i odporem, řekla:

„Je rêve. Il n’est pas possible qu’on mette du beurre par-dessus toute cette pâte britannique, masse indigeste et immonde.“

„Et ce n’est que la première tranche,“ řekla Ada.

„Nechceš na lait caillé špetku skořice?“ zeptala se Marina. „Víš, Belle“ (obrátí se k mademoiselle Larivièrové), „když byla malá, říkala tomu ‚sníh posypaný pískem‘.“

„Nikdy nebyla malá,“ rázně namítla Belle. „Ještě neuměla chodit, a už málem zlomila hřbet svému poníkovi.“

„Zajímalo by mě,“ zeptala se Marina, „kolik mil jste najezdili, že je náš sportovec tak vyřízený.“

„Jenom sedm,“ odpověděla žvýkající Ada s úsměvem.

25

JEDNOHO SLUNEČNÉHO zářijového rána, kdy stromy byly ještě zelené, ale strouhy a výmoly už zarůstaly astrami a blešníky, se Van vypravil do Ladogy, N. A., aby tam strávil dva týdny s otcem a třemi domácími učiteli, než se vrátí do školy v chladné maynské Luze.

Políbil Lucette na oba dolíčky a potom na krk – a mrkl na upjatou Larivièrovou, která hleděla na Marinu.

Nastal čas odjezdu. Vyprovodili ho: Marina v šlafroku, Lucette hladící (v zastoupení) Dacka, mademoiselle Larivièrová, která ještě nevěděla, že si zapomněl vzít knihu s věnováním, již mu darovala předešlého večera, a spousta spropitným štědře obdarovaného služebnictva (mezi nímž jsme zaznamenali kuchtíka Kima s fotoaparátem) – prakticky celý dům s výjimkou Blanche, kterou bolela hlava, a svědomité Ady, jež se předem omluvila, jelikož slíbila navštívit jakéhosi churavého vesničana (to dítě má zlaté srdce, opravdu, jak ochotně a moudře opakovala často Marina).

Vanův černý lodní kufr, černý kufřík a obří černé činky byly vyzdviženy do zadního zavazadlového prostoru rodinného automobilu; Bouteillan si narazil na hlavu příliš velkou kapitánskou čepici a vínově modré motoristické brýle; „Remouvez votre zadek, budu řídit sám,“ řekl Van – a léto roku 1884 skončilo.

„Ta sebou umí mrsknout, blahorodí,“ poznamenal Bouteillan svou podivně staromódní mluvou. „Tous les pneus sont neufs, ale cesta je bohužel samý kámen a mládež jezdí rychle. Monsieur by měl být opatrný. Větry z divočiny jsou indiskrétní. Tel un lis sauvage confiant au désert –“

„Jsi úplně jako sluha ze staré komedie,“ podotkl suše Van.

„Non, Monsieur,“ odpověděl Bouteillan, přidržuje si čepici. „Non. Tout simplement j’aime bien Monsieur et sa demoiselle.“

„Jestli myslíš malou Blanche,“ řekl Van, „tak uděláš líp, když budeš Delillea citovat ne mně, ale svému synovi, který ji co nevidět zbouchne.“

Starý Francouz pohlédl úkosem na Vana, poževal gubami (kousl se do rtů), ale nic neřekl.

„Tady na chvíli zastavíme,“ řekl Van, když dojeli k Lesnímu rozcestí hned za Ardisem. „Chci nasbírat pár hříbků pro otce“ (Bouteillan načrtl rukou zdvořilé gesto), „kterému určitě vyřídím tvůj pozdrav. Tahle ruční brzda se určitě – sakra – používala ještě předtím, než Ludvík XVI. přesídlil do Anglie.“

„Musí se namazat,“ řekl Bouteillan a podíval se na hodinky. „Ano, vlak jede v devět nula čtyři, to máme ještě spoustu času.“

Van se ponořil do hustého podrostu. Na sobě měl hedvábnou košili, sametové sako, černé rajtky, jezdecké boty s hvězdičkovými ostruhami – oděv, který byl sotva vhodný k tomu, deB ug ADifq ryECDsxkws a tviw utytp ob zjoBgrB s Adou v přírodním osikovém altánku; uhpgro tf, načež Ada řekla:

„Ano – abychom nezapomněli. Tohle je vzorec pro naši korespondenci. Nauč se ho nazpaměť a pak ten papírek jako spolehlivý malý špión sněz.“

„Poste restante, na obou stranách; a chci dostávat nejmíň tři dopisy týdně, ty moje bledá lásko.“

Tehdy ji poprvé uviděl v těch zářivých šatech, tenkých téměř jako noční košile. Poznamenal, že se zapletenými vlasy je podobná mladé sopranistce Marii Kuzněcovové ve scéně s dopisem z Čajkovovy opery Oněgin a Olga.

Ada, snažící se ze všech svých dívčích sil zadržet vzlyky, zamaskovat je jejich proměnou ve vzrušené výkřiky, ukázala na nějaký odporný hmyz, který usedl na kmen osiky.

(Odporný? Odporný? Byl to čerstvě popsaný, úžasně vzácný zástupce rodu babočkovitých, Nymphalis danaus Nab., oranžovohnědý, s černobíle olemovanými křídly, který, jak zjistil jeho objevitel profesor Nabonidus z Babylonské univerzity v Nebrasce, napodobuje monarchu nikoli přímo, ale prostřednictvím bělopáska, jednoho z monarchových nejznámějších imitátorů. Adinou rozhněvanou rukou.)

„Zítra sem přijdeš se svou zelenou síťkou, ty můj motýlku,“ utrousil trpce Van.

Zlíbala mu tvář, ruce, znovu rty, víčka, hebké černé vlasy. On zlíbal její kotníky, kolena, hebké černé vlasy.

„Kdy zas, miláčku, kdy? A bude to Luga? Kaluga? Ladoga? Kde, kdy?“

„O to přece nejde,“ vykřikl Van, „přece, přece, přece jde o to – budeš věrná, budeš mi věrná?“

„Hrozně prskáš, lásko,“ řekla s unaveným úsměvem Ada, utírajíc si hlásky „p“ a „b“. „Já nevím. Zbožňuju tě. Nikdy v životě nebudu nikoho milovat tak jako tebe, nikdy a nikde, ani v nebi, ani na zemi, ani v Ladoře, ani v nekonečnu Terry, kam se prý odebírají naše duše. Jenže! Jenže, má lásko, můj Vane, jsem živočišná, strašně živočišná, já nevím, nic před tebou netajím, qu’y puis-je? Ach bože, neptej se mě, ve třídě máme holku, která je do mě zamilovaná, už ani nevím, co říkám –“

„Holky mi nevadí,“ řekl Van, „ale jestli se k tobě přiblíží nějaký kluk, tak ho zabiju. V noci jsem se snažil složit o tom pro tebe báseň, ale verše mi nejdou; má jenom začátek, začíná takhle: Ado, naše vábničky a vášně – ostatní je mlha, zkus si představit zbytek.“

Naposled se objali a on, aniž se ohlédl, se rozběhl pryč.

Zakopávaje o melouny, zběsile stínaje bičíkem hlavičky nestoudného fenyklu, vrátil se k Lesnímu rozcestí. Morio, jeho milovaný vraník, na něho čekal, přidržovaný mladým Maurem. Van poděkoval podkonímu hrstí čtyřdolarových zlatých mincí a odcválal, svíraje uzdu rukavicemi mokrými od slz.

26

PRO SVOU KORESPONDENCI si Van s Adou v prvním období svého odloučení vymysleli tajný kód, který během patnácti měsíců po Vanově odjezdu z Ardisu neustále zdokonalovali. Odloučení se mělo rozklenout přes téměř čtyři roky („naše černá duha“, jak ho nazvala Ada), od září 1884 do června 1888, s dvěma krátkými intermezzy nesnesitelného blaha (v srpnu 1885 a červnu 1886) a několika náhodnými setkáními („přes mřížku deště“). Popisování šifrovacích systémů je nudné, avšak několik základních detailů je přesto nutno uvést.

Jednopísmenná slova se obešla bez převleku. U všech delších slov se každé písmeno nahrazovalo tím, jež následovalo v abecedě za ním – na druhém, třetím, čtvrtém a dalším místě, podle počtu písmen ve slově. Pětipísmenné slovo „láska“ se tak změnilo v „qfxpq“ („q“ je v abecedě páté písmeno po „l“, „f“, páté po „a“ a tak dále), zatímco z adjektiva „laskavý“ (u něhož byl po vyčerpání abecedy dvakrát nutný návrat na její začátek) se stalo „shzrhCF“, kde se písmena přelévající se do nové abecední řady proměnila v kapitálky: například „C“ odpovídá „v“, jehož náhradou muselo být sedmé písmeno („laskavý“ sestává ze sedmi písmen) následující po něm – wxyzABC, a ypsilon zapadá do další řady ještě hlouběji: zABCDEF. Při čtení populárních publikací vysvětlujících teorie vzniku vesmíru (a začínajících nenuceně několika jednoduchými, nekomplikovanými a vstřícnými odstavci) pokaždé nastane strašný okamžik, kdy před čtenářem náhle vyraší matematické vzorce, okamžitě oslepující jeho mozek. Tak daleko zde nezajdeme. Přistoupíme-li k popisu šifrovacího systému našich milenců (připusťme, že výraz „našich“ se může sám o sobě stát zdrojem podráždění) s trochu větší pozorností a trochu menší antipatií, chce se věřit, že i ten nejprostomyslnější čtenář jistě pochopí ono přelévání do následující abecední řady.

Bohužel se objevily komplikace. Ada navrhla několik vylepšení, například začít každý dopis šifrovanou francouzštinou, po prvním výskytu dvoupísmenného slova přejít na šifrovanou angličtinu, po prvním třípísmenném se vrátit k francouzštině a celý ten pendl opentlit dodatečnými variacemi. V důsledku těchto zásahů bylo čtení dopisů ještě obtížnější než psaní, zvlášť proto, že oba pisatelé, rozjitření něžnou vášní, vkládali do textu nejrůznější dodatky, vyškrtávali celé věty, přepisovali vsuvky a obnovovali škrty s chybami v pravopisu i kódování, vzniklými jak v důsledku jejich zápasu s nepopsatelným utrpením, tak vinou příliš složitého kryptogramu.

V druhém období odloučení, začínajícím v roce 1886, se kód od základu změnil. Jak Van, tak Ada stále uměli nazpaměť dvaasedmdesát veršů Marvellovy básně „The Garden“ a čtyřicet veršů Rimbaudovy „Mémoire“. Právě z těchto dvou textů v originále si vybírali písmena pro potřebná slova. Kupříkladu l2.11. l1.2. l1.20. l2.8 odpovídalo slovu „love“, přičemž „l“ s následujícím číslem označovalo verš v Marvellově básni a další číslo pozici písmena v tomto verši: l2.11 tedy znamenalo „jedenácté písmeno v druhém verši“ – což je myslím zcela srozumitelné; a kdykoli se kvůli rozmanitosti, jejímž účelem bylo svádění na falešnou stopu, sáhlo po básni Rimbaudově, k označení verše se jednoduše použila kapitálka. Opakuji, že vysvětlovat tohle všechno je otravné, a čtení vysvětlujících poznámek může bavit pouze toho, kdo by chtěl (obávám se, že marně) pátrat po chybách v uvedených příkladech. Tak či tak se brzy ukázalo, že tento systém trpí ještě závažnějšími nedostatky. Požadavky bezpečnosti vyžadovaly, aby Van s Adou neuchovávali básně jako pomůcku ani v tištěné, ani v psané podobě, ale i když jejich schopnost pamatovat si byla přímo úžasná, chyb muselo nutně přibývat.

Během roku 1886 si psali stejně často jako dřív, nejméně jednou týdně; v období jejich třetího odloučení, od ledna 1887 do června 1888 (po velmi dlouhém meziměstském hovoru a velmi krátkém setkání), se však intervaly kupodivu prodlužovaly – počet Adiných dopisů se scvrkl na pouhých dvacet (na jaro 1888 připadly pouze dva nebo tři), Van jich odeslal přibližně dvakrát tolik. Úryvky z jejich korespondence zde uvést nemůžeme, jelikož v roce 1889 byly všechny dopisy zničeny.

(Navrhuji celou tuhle kapitolku vypustit. Adina poznámka.)

27

„MARINA O TOBĚ mluví velmi vřele a dodává: ‚Uže čuvstvujetsja oseň.‘ Což je velmi ruské. Tvoje babička opakovala tahle slova, že ‚ve vzduchu je už cítit podzim‘, každý rok ve stejnou dobu, dokonce v nejparnější den končícího léta ve vile Armina: Marina si nikdy neuvědomila, že je to anagram moře, a ne jejího jména. Vypadáš skvěle, synok moj , ale umím si představit, jak ti musely lézt na nervy její dvě holčičky. Proto ti chci něco navrhnout –“

„Ale ne, strašně se mi líbily,“ zavrněl Van. „Zvlášť ta roztomilá malá Lucette.“

„Navrhuju ti, abys šel se mnou dneska na koktejlový večírek. Pořádá ho úžasná vdova po málo známém majoru de Preyovi, který byl neznámo jak spřízněn s naším nebožtíkem sousedem, skvělým střelcem, jenže v parku bylo málo světla a nějaký všetečný metař vykřikl v nejméně vhodnou chvíli. Zkrátka, ta vynikající a vlivná žena, která vyslovila přání pomoci jedné mé přítelkyni“ (Demon si odkašlá), „má, jak jsem slyšel, patnáctiletou dceru Cordulu, která ti určitě vynahradí, že sis celé léto hrál na slepou bábu s holčičkami z Ardiského lesa.“

„Hráli jsme většinou scrabble a vojnu,“ řekl Van. „A ta tvoje přítelkyně v nouzi je také v mém věku?“

„Je to příští Duseová,“ stroze odpověděl Demon, „a ten večírek se pořádá hlavně proto, abychom odstartovali její kariéru. Ty se budeš věnovat Cordule de Preyové, já Cordelii O’Learyové.“

„D’accord,“ řekl Van.

Cordulina matka, přezrálá, přemrštěně se oblékající a přeceňovaná komediální herečka, představila Vana tureckému akrobatovi s ryšavými chloupky na krásných orangutaních rukou a s planoucím pohledem šarlatána – jímž nebyl, jelikož vynikal ve svém manéžovém oboru. Van byl tak pohlcen jeho vyprávěním, tréninkovými tipy, jimiž zahrnoval dychtivého chlapce, a také závistí, ctižádostí, úctou a jinými mladickými emocemi, že mu nezbylo moc času na malou zavalitou Cordulu s oblým obličejem, navlečenou do vínového vlněného roláku, ale ani na oslňující mladou dámu, na jejíchž nahých zádech neustále lehce spočívala otcova ruka, kterou ji postrkoval k tomu či onomu užitečnému hostu. Jenže ještě téhož večera narazil Van na Cordulu v knihkupectví. „Mimochodem, Vane – můžu ti tak říkat, ne?“ spustila dívka. „Tvoje sestřenka Ada a já chodíme do stejné školy. Ano, ano. Tak mi prosím tě řekni, co jsi s tou protivnou Adou udělal? V prvním dopise z Ardisu se úplně rozplývala – naše Ada se rozplývala! –, jak milý, chytrý, neobyčejný, neodolatelný –“

„Je praštěná. Kdy to bylo?“

„Asi v červnu. Potom napsala znovu, ale její odpovědi – protože jsem na tebe žárlila – čestné slovo! – a zasypala jsem ji spoustou otázek –, její odpovědi v tom dopise byly vyhýbavé a Van se v nich skoro nevyskytoval.“

Tentokrát si ji Van prohlédl pečlivěji. Kdesi se dočetl (mohli bychom si vybavit přesný titul, kdybychom se snažili, ne Tyltyl, to je z Modrovouse…), že muž dokáže poznat mladou osamělou lesbičku (protože poznat dvojici starých v dobře padnoucích sukních není těžké) podle kombinace tří následujících rysů: lehce se třesoucích rukou, nakřáplého hlasu a panicky těkajícího pohledu ve chvíli, kdy se vám náhodou naskytne možnost spočinout obdivným pohledem na těch půvabech, jež ji okolnosti nutí vystavit na odiv (například krásná ramena). Vůbec nic z toho (ano, jistě – Mytilène, petite isle , Louis Pierre) však nesedělo na Cordulu, která měla přes svůj šíleně nevkusný rolák přehozený „garboňák“ (pršiplášť s páskem), ruce hluboko zabořené v kapsách a vyzývavě hleděla Vanovi do očí. Její nakrátko ostříhané vlasy se vyznačovaly neutrálním odstínem – cosi mezi suchou a mokrou slámou. Světlemodrá duhovka mohla patřit miliónům podobných očí v chudých rodinách francouzské Estotie vyznačujících se nevýrazným pigmentem. Ústa měla hezká jako panenka, když je vědomě zavírala se strojeně našpulenými rty, aby jí na tvářích vzniklo to, co portrétisté nazývají „srpkovité záhyby“, jež jsou v lepším případě podlouhlými dolíčky, v horším vráskami, které se spouštějí po promrzlých lících děvčat ve válenkách prodávajících z dvoukoláků jablka. Jakmile se jí ústa pootevřela, tak jako teď, objevily se zuby stáhnuté rovnátky, vzápětí si to ale uvědomila a hbitě rty zamkla.

„Moje sestřenka Ada,“ řekl Van, „je malá holka, které je jedenáct nebo dvanáct, což je příliš málo na to, aby se mohla do někoho zamilovat, s výjimkou literárních hrdinů. Ano, mně se taky zdá milá. Možná je někdy trochu přemoudřelá, a zároveň dost drzá a náladová – ale jistě, je milá.“

„Zajímavé,“ zamumlala Cordula hlasem, v němž zazněl tak příjemně zadumaný tón, že si Van nebyl jistý, zda míní téma uzavřít, nebo ho nechat pootevřené, anebo otevřít nové.

„Jak bych se s tebou mohl spojit?“ zeptal se. „Nepřijela bys do Riverlane? Jsi ještě panna?“

„S chuligány nerandím,“ odpověděla s klidem, „ale můžeš mě kdykoli ‚kontaktovat‘ přes Adu. Nejsme ve stejné třídě, což má víc než jeden význam“ (zasmějí se); „ona je takový malý génius a já jen obyčejný americký ambivert, ale zapsaly jsme se do stejné skupiny francouzštiny pro pokročilé a všechny, co tam chodíme, máme společnou ložnici, takže tucet blondýnek, tři brunetky a jedna zrzka, la Rousse, si může ve spánku šeptat francouzsky“ (zasměje se sama).

„Velká legrace. Fajn, díky. Podle sudého počtu soudím, že máte patrová lůžka. Tak čau, jak říkají chulouši.“

V příštím šifrovaném dopise se Van Ady zeptal, zda Cordula není náhodou ta lesbijanočka , o níž se Ada zmínila se zbytečným pocitem viny. To bych spíš žárlil na tvou ručku. Ada odpověděla: „Co je to za blbost, tu holku s tím divným jménem sem netahej“; ale Vana, přestože tehdy ještě netušil, jak ukrutně prolhaná Ada umí být, kryje-li spolupachatele, to nepřesvědčilo.

Školní řád na Brownhillu byl až k šílenství staromódní a přísný, ale v Marině probouzel nostalgickou vzpomínku na ruský Ústav mladých šlechtičen v Jukonsku (kde ho porušovala mnohem snadněji a úspěšněji než Ada, Cordula či Grace). Dívky se směly setkávat s chlapci třikrát, nanejvýš čtyřikrát za trimestr na ohavných čajových dýcháncích v přijímacím salónku ředitelky, kde se podávaly růžové dortíky; navíc každá dívka, které bylo dvanáct či třináct, měla právo se každou třetí neděli setkat se synem z dobré rodiny v úředně prověřeném mléčném baru, nacházejícím se o pár ulic dál, ovšem pouze ve společnosti starší bezúhonné dívky.

Van sbíral síly k setkání s Adou za takových podmínek a přitom doufal, že se mu s pomocí kouzelného proutku podaří proměnit panenskou dívčinu, která přijde s Adou, ve lžíci nebo řepu. Tato „rande“ musela být schvalována matkou oběti nejméně čtrnáct dní předem. Ředitelka školy a majitelka tichého hlasu slečna Cleftová zavolala Marině, která jí řekla, že Ada určitě nepotřebuje garde, aby se mohla setkat s bratrancem, jenž byl jejím jediným společníkem na celodenních letních toulkách. „No právě,“ opáčila Cleftová, „ruce dvou mladých tuláků se často jako popínavé růže samy od sebe ochotně propletou a žádná růže není bez trní.“

„Jenže oni jsou prakticky bratr a sestra,“ vyhrkla Marina, která se tak jako spousta hlupáků domnívala, že výraz „prakticky“ je dvojsečný – oslabuje pravdivost tvrzení a banalitě dodává punc pravdy. „Čímž se pouze zvyšuje nebezpečí,“ řekla shovívavá Cleftová. „Přesto sáhnu ke kompromisu a poprosím milou Cordulu de Preyovou, aby s nimi šla ona: obdivuje Ivana a zbožňuje Adu – a tak je jisté, že všechno bude ‚ epesráres ‘ “ (vyčpělý slang – vyčpělý už tehdy).

„Můj bože, co to je za figli-migli “ (puritánku-uritánku), řekla Marina, když zavěsila.

V ponuré náladě, nevarován před tím, co ho čeká (strategické informace by mu možná pomohly těžké zkoušce lépe čelit), čekal Van na Adu u školy, v tísnivé zastrčené uličce, kde se v loužích odráželo nevlídné nebe a plot hřiště na pozemní hokej. Trochu stranou, nedaleko školních vrat, stál ještě jeden čekatel: místní gymnazista, vymóděný jako ze žurnálu.

Van už se chystal vyrazit zpátky na nádraží, když vtom se objevila Ada – s Cordulou. La bonne surprise! Obě demonstrativně pozdravil se strašlivou srdečností („A jak se ti vede, milá sestřenko? Á, Cordula! Kdo je tady garde, ty nebo slečna Veenová?“). Milá sestřenka měla na sobě lesklou černou pláštěnku a klobouk z nepromokavého plátna se sklopenou krempou, jako by bylo nutné někoho zachránit před nebezpečenstvími života či mořského živlu. Maličká kulatá náplast se marně snažila skrýt uhřík na straně brady. Dech jí byl cítit éterem. Náladu měla ještě černější než on. Zvesela podotkl, že bude pršet. Nepršelo – lilo. Cordula poznamenala, že jeho trenčkot je šik. Podle ní nestálo za to vracet se pro deštníky – jejich rozkošný cíl se nachází kousek odtud, co by kamenem dohodil. „Ať hodí kamenem, kdo je bez viny,“ řekl Van. Snesitelný vtípek. Cordula se zasmála. Ada nikoli: podle všeho nikdo nepřežil.

V mléčném baru bylo tak nabito, že se rozhodli projít pod Arkádami do kavárny na nádraží. Van věděl (ale nemohl s tím nic dělat), jak ho bude celou noc mrzet, že vědomě přehlédl jednu skutečnost – nejdůležitější a trýznivou skutečnost –, totiž že svou Adu neviděl už téměř tři měsíce a že v jejím posledním dopise plála vášeň takovým plamenem, že v jejím ubohoučkém poselství příslibů a nadějí praskla bublina kryptogramu a odhalila vyzývavou, nebesky nádhernou linii nezašifrované lásky. Chovali se teď, jako by se dosud nikdy nesetkali, jako by to byla schůzka naslepo, naplánovaná jejich gardedámou. V hlavě mu vířily zvláštní, zlomyslné myšlenky. Co přesně – ne že by na tom záleželo, jenže v sázce byla jeho hrdost a zvědavost –, co přesně vyváděly ty dvě neupravené holky v předchozím trimestru, v tomto trimestru, minulou noc, každou noc, v kabátcích od pyžama, uprostřed šepotu a sténání té úchylné ložnice? Má se zeptat? Dokáže najít ta správná slova, aby nezranil Adu a zároveň dal její spolunocležnici najevo, jak jí pohrdá za to, že se mazlí s dítětem, tak tmavovlasým a bledým, antracitovým a korálovým, nohatým a ochablým, kňourajícím v okamžiku tajícího vyvrcholení? Před chvílí, když je uviděl přicházet – tuctovou Adu, trpící mořskou nemocí, avšak plnící svou povinnost, a červivému jablku podobnou, ale statečnou Cordulu – jako dva k sobě připoutané trestance přiváděné k dobyvateli, slíbil si, že se pomstí za zradu tím, že jim slušně, ale do nejmenších podrobností odvypráví poslední homosexuální, či spíše pseudohomosexuální skandál v jeho škole (Cordulina bratrance, studenta vyššího ročníku, přistihli s děvčetem převlečeným za chlapce v pokoji eklektického prefekta). Bude se dívat, jak se dívky ošívají, a pak se bude domáhat, aby i ony jemu vyprávěly podobnou historku na revanš. Tahle touha vyprchala. Stále doufal, že se mu podaří aspoň na chvíli se zbavit netečné Corduly a najde pár krutých slov, jež z očí netečné Ady vyplaví zářivé slzy. To mu však našeptala jeho amour-propre , nikoli jejich sale amour. Zemře se starou slovní hříčkou na rtech. Ale proč „nečistou“? Zakoušel snad nějaké proustovské soužení? Vůbec ne. Naopak: představa, jak se ty dvě navzájem laskají, ho neustále bodala, přinášejíc mu zvrácený pocit uspokojení. Před jeho vnitřníma, krví podlitýma očima se Ada zdvojovala, obohacovala, splétala v dvojče – dávala, co dával on, a brala, co bral on: Corada, Adula. Zarazilo ho, že ta zavalitá malá hraběnka se podobá jeho první kurvičce, a to povzbudilo jeho chtíč.

Mluvili o učení a učitelích a Van řekl:

„Rád bych věděl, co soudíš, Ado, i ty, Cordulo, o následujícím literárním problému. Náš profesor francouzské literatury je toho názoru, že v celém pojednání milostného vztahu mezi Marcelem a Albertinou se vyskytuje vážný filosofický, a tedy i umělecký problém. Román má smysl jen tehdy, pokud čtenář ví , že vypravěč je teplouš a že ty báječné kypré tváře Albertiny jsou vlastně báječnou kyprou zadnicí Alberta. A naopak nemá žádný, není-li možno u čtenáře předpokládat ani po něm vyžadovat jakékoli vědomosti o sexuálních zvycích toho či onoho autora proto, aby si mohl umělecké dílo vychutnat do poslední kapky. Můj učitel tvrdí, že pokud čtenář o Proustově perverzi nic neví, podrobné líčení toho, jak heterosexuální muž žárlivě sleduje homosexuální ženu, je absurdní, jelikož normální muž by se pouze bavil, ba cítil by se v sedmém nebi při pohledu na dovádění své dívky s její partnerkou. Profesor z toho vyvozuje, že román, jejž dokáže ocenit pouze quelque petite blanchisseuse , která si důkladně prohlédla autorovo špinavé prádlo, je v uměleckém smyslu fiasko.“

„Ado, o čem to proboha mluví? O nějakém italském filmu, který viděl?“

„Vane,“ řekla unaveně Ada, „zřejmě si neuvědomuješ, že naše skupina francouzštiny pro pokročilé nedošla dál než k Racanovi a Racinovi.“

„Dobře, tak už o tom nebudem mluvit,“ řekl Van.

„ Ty jsi ovšem četl až moc Marcela,“ zamumlala Ada.

Na nádraží se nacházela napůl soukromá čajovna, provozovaná manželkou přednosty stanice pod idiotským patronátem školy. Bylo tam pusto a prázdno, nepočítáme-li štíhlou dámu v černých sametových šatech a překrásném černém sametovém klobouku se širokou krempou, která seděla zády k nim u baru s „osvěžujícími“ nápoji a ani jednou neotočila hlavu, jemu však blesklo hlavou, že je to kokota z Toulouse. Naše mokré trio si vybralo příjemný stolek v rohu a se vzdechy banální úlevy si rozeplo pršipláště. Van doufal, že Ada odloží svůj klobouk pro boj s mořskými živly, což se však nestalo, protože kvůli mučivým migrénám se nechala nakrátko ostříhat a také nechtěla, aby ji viděl v roli umírajícího Romea.

(Poté co si zahrál na petit Proust , přešel k  son grand Joyce . Adiným půvabným rukopisem.)

(Ale čti dál, to je čistý V. V. Všimni si té dámy! Vanovým škrabopisem, zaviněným měkkou postelí.)

Když se Ada natáhla pro šlehačku, Van se zmocnil její zdánlivě mrtvé ruky a prozkoumal ji. Nezapomněli jsme na babočku osikovou, která na okamžik spočinula s pevně složenými křídly na naší dlani, a potom náhle dlaň osiřela. S uspokojením si všiml, že nehty má teď dlouhé a ostré.

„Doufám, že nejsou moc ostré, má drahá?“ zeptal se, aby potěšil duru Cordulu, která se měla podle plánu jít „přepudrovat“ – marná naděje.

„Ne, proč?“ řekla Ada.

„Přece proto,“ pokračoval, neschopen přestat, „abys neškrábla mrňousky, když je hladíš, ne? Koukni na ruku své maličké kamarádky“ (uchopí Cordulinu ruku), „podívej na ty elegantní krátké nehtíky (chladně nevinná, povolná malá tlapka!). Ty by se o nóbl satén nezadrhly, kdepak, že ne, Ardulo – totiž Cordulo?“

Dívky se zahihňaly a Cordula políbila Adu na tvář. Vana, který netušil, jakou reakci by měl očekávat, ten obyčejný polibek odzbrojil a zklamal. Zvuk deště přehlušilo stále hlasitější dunění kol. Pohlédl na hodinky; vzhlédl k nástěnným hodinám. Řekl, že se omlouvá, ale jede mu vlak.

„Nemáš za co,“ napsala Ada (zde parafrázovaná) v odpověď na jeho trapné omluvy, „prostě jsme si myslely, že jsi opilý; ale na Brownhill už tě nikdy nepozvu, lásko moje.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .

ČÁST ČTVRTÁ

TADY SE NĚJAKÝ PROVOKATÉR zeptal arogantním tónem člověka, který chce po gentlemanovi, aby mu ukázal řidičský průkaz, jak „pan profesor“ skloubil své odmítání přiznat budoucnosti status Času se skutečností, že tato budoucnost se stěží dá považovat za neexistující, jelikož „vlastní přinejmenším jeden aspik, chci říct aspekt, zahrnující tak významnou myšlenku, jakou je idea absolutní nutnosti“.

Vyhoďte ho. Kdo řekl, že já zemřu?

Zkusme vyvrátit tvrzení deterministy elegantněji: nevědomí, které na nás vůbec nečeká kdesi vpředu se stopkami a smyčkou, obklopuje ze všech myslitelných stran jak Minulost, tak Přítomnost, neboť je projevem nikoli samotného Času, nýbrž organického rozkladu vlastního každé věci, ať si to Čas uvědomuje nebo ne. Vím, že jiní umírají, ale to s věcí nijak nesouvisí. Vím také, že ty a nejspíš i já jsme se narodili, což ale ještě nedokazuje, že jsme prošli časovou fází zvanou Minulost: moje Přítomnost, můj krátký interval vědomí, mně říká, že jsem jí prošel, že to byla ona, a ne tiché hřmění nekonečného nevědomí spojené s mým narozením před padesáti dvěma lety a sto devadesáti pěti dny. Moje první vzpomínka sahá do poloviny července 1870, čili do sedmého měsíce mého života (u většiny lidí se ovšem schopnost vědomého ukládání do paměti aktivuje o něco později, ve věku tří nebo čtyř let), kdy se jednou ráno v naší vile na Riviéře zřítil do mé kolébky kus zeleného sádrového ornamentu, uvolněný ze stropu zemětřesením. Sto devadesát pět dní, které předcházejí zmíněné události, nelze odlišit od nekonečného nevědomí, a proto nemohou být zahrnuty do perceptivního času – takže co se týče mého rozumu a s ním spojené pýchy, je mi dnes (polovina července 1922) přesně padesát dva let, et trêve de mon style plafond peint.

V témže smyslu individuálního, perceptivního času mohu zařadit u Minulosti zpětný chod, vychutnat si okamžik rozpomínání stejnou měrou, s jakou jsem si vychutnával roh hojnosti, z něhož vypadl štukový ananas a o vlas minul mou hlavu, a postulovat, že v příštím okamžiku by mohlo nějaké kosmické či tělesné kataklyzma… ne mě zabít, ale uvrhnout do stavu věčné otupělosti, který pro vědu představuje senzačně nový typ a tím zbavuje přirozený rozpad jakéhokoli logického nebo časového smyslu. Tato úvaha se dá navíc aplikovat na mnohem méně zajímavý (byť důležitý, důležitý) Univerzální čas („ach, to radostné stínání hlav!“), známý též jako čas Objektivní (ve skutečnosti nanejvýš hrubě utkaný z časů osobních), jedním slovem dějiny humanity, humoru a tak podobně. Nic nebrání lidstvu jako takovému nemít vůbec žádnou budoucnost – pokud se například z našeho rodu v nepostřehnutelných krocích (v tom je celý trik mé argumentace) vyvine nějaký druh novo-sapiens nebo úplně jiný poddruh, který si bude užívat jiných forem bytí a snění, nijak nesouvisejících s lidským pojetím Času. V tomto smyslu člověk nikdy nezemře, neboť v jeho evolučním pokroku se nemusí nikdy vyskytnout taxonomický bod, který by šlo označit za poslední stadium vývoje lidského druhu, v němž se člověk promění v Neohomo nebo nějaký strašný pulsující sliz. Myslím, že náš provokatér nás už obtěžovat nebude.

Smyslem psaní Textury času, těžkého, rozkošného a požehnaného díla, které se chystám položit na již osvětlený stůl dosud nepřítomného čtenáře, je očištění mého vlastního pojetí Času. Rád bych prozkoumal podstatu Času, nikoli jeho plynutí, neboť se nedomnívám, že jeho podstatu lze zredukovat na toto plynutí. Rád bych Čas polaskal.

Člověk může milovat Prostor a jeho možnosti: vezměme si například rychlost, její hladkost a šavlový svist, orlí euforii z jejího ovládnutí, radostné zapištění zatáčky; člověk může být milovníkem Času, labužníkem trvání. Čas mi skýtá smyslovou rozkoš – svou podstatou a šíří, splývajícími záhyby, samotnou neuchopitelností jeho šedavého mušelínu, chladem nepřetržitosti. Rád bych s ním něco udělal, oddal se představě, že jím vládnu. Uvědomuji si, že všichni, kdo se pokusili dosáhnout začarovaného zámku, zmizeli neznámo kam nebo zapadli do bahna Prostoru. Uvědomuji si také, že Čas je dokonalá živná půda pro kultivaci metafor.

Proč je tak těžké – tak potupně těžké – vrátit představu Času do ohniska rozumu a tam ho držet a zkoumat? Jaká námaha, jaké tápání, jaké iritující vyčerpání! Jako kdyby člověk šmátral v přihrádce na rukavice po silniční mapě – a postupně vylovil Černou Horu, Dolomity, bankovky, telegram, všechno kromě kousku té chaotické země mezi Ardez a Cosisopranem – ve tmě, v dešti, pokoušeje se využít červeného světla v temnotě černé jako uhel, v níž metronomicky a chronometricky pracují stěrače: slepý prst prostoru propichuje a trhá texturu času. Také Aurelius Augustinus, i on, když se před patnácti sty lety potýkal se stejným tématem, zakoušel ona zvláštní tělesná muka slábnoucího rozumu, ščekotiki (šimrání) přibližnosti, vytáčky vyčerpaného mozku – aspoň však mohl svůj mozek znovu zaplnit Bohem přidělovanou energií (mám tady poznámku o tom, jak nádherné je sledovat, jak neúnavně pokračuje ve svých úvahách a prokládá je, mezi písky a hvězdami, krátkými energickými záchvaty modlení).

Znovu jsem se ztratil. Kde jsem byl? Kde jsem? Rozbahněná cesta. Zastavený automobil. Čas je rytmus: hmyzí rytmus teplé vlahé noci, čeření mozku, dýchání, bušení ve spáncích – to jsou naši věrní časoměřiči; a rozum koriguje ten horečnatý puls. Jeden můj pacient dokázal rozeznat rytmus záblesků jdoucích po sobě každé tři milisekundy (0,003!). Dál.

Co mě postrčilo, co mi poskytlo útěchu před pár minutami, kdy se mi myšlenka zadrhla? Ano. Rytmus je možná jediná věc, která poukazuje na vnímání Času; nikoli opakující se rytmické údery, ale mezera mezi dvěma takovými údery, šedá mezera mezi černými údery: Něžná pauza. Samotné pravidelné pulsování pouze oživuje ubohou ideu měření, ale v intervalech se skrývá cosi jako pravdivý Čas. Jak ho vyjmout z jeho měkké dutiny? Rytmus by neměl být ani moc pomalý, ani moc rychlý. Již jeden ráz za minutu značně překračuje mé vnímání posloupnosti a pět kmitů za sekundu tvoří beznadějně rozmazanou skvrnu. Příliš volný rytmus způsobuje rozpouštění Času, rychlý ho vytěsňuje. Dejte mi řekněme tři sekundy, a dokážu jedno i druhé: vnímat rytmus a zkoumat interval. Řekl jsem „dutina“? Tmavá jáma? Jenže to je jenom Prostor, padouch z komedie vracející se zadními vrátky s kyvadly, která prodává po domech, zatímco já pátrám po smyslu Času. To, co se snažím uchopit, je přesně ten Čas, s jehož měřením mi pomáhá Prostor, a není divu, že uchopit Čas se mi nedaří, protože samotné nabývání vědomostí „potřebuje čas“.

Jestliže mi zrak říká něco o Prostoru, sluch mi říká něco o Čase. Ale zatímco Prostor je možno pozorovat, třeba naivně, avšak bezprostředně, do Času se mohu zaposlouchat pouze mezi důrazy, v krátkém vydutém okamžiku, ostražitě a znepokojeně, a přitom si stále pronikavěji uvědomuji, že neslyším samotný Čas, ale proud krve protékající mým mozkem a potom krčními žílami k srdci, zpět do sídla niterných muk, s Časem nijak nesouvisejících.

Směr Času, ardis Času, jednosměrný Čas, to je něco, co mi v jedné chvíli připadá užitečné, ale vzápětí klesá na úroveň iluze skrytě spojené se záhadami růstu a gravitace. Nevratnost Času (který především nikam nesměřuje) je záležitost velmi omezená: kdyby naše orgány a orgitrony nebyly asymetrické, nahlíželi bychom Čas jako velkolepé amphitheatrum, jako rozeklanou noc a rozeklané hory obklopující malou, mihotavou, spokojenou vísku. Slýchám, že pokud nějaký živočich přijde o zuby a stane se ptákem, to nejlepší, co může pták udělat, až bude zuby zase potřebovat, je vyvinout si zoubkovaný zobák, a ne skutečný chrup, který kdysi vlastnil. Místem děje je eocén a herci jsou zkameněliny. Je to zábavný příklad způsobu, jakým umí podvádět příroda, ovšem s podstatou Času, rovného či kulatého, souvisí stejně málo jako skutečnost, že píšu zleva doprava, směrem, jakým se ubírají mé myšlenky.

A když už mluvíme o evoluci, dokážeme si představit původ Času, jeho nášlapné kameny a odmítnuté mutace? Existovala vůbec někdy nějaká „primitivní“ forma Času, ve které se, dejme tomu, Minulost zřetelně neodlišovala od Přítomnosti a minulé stíny a tvary prosvítaly přes ještě měkké, dlouhé, larvální „nyní“? Nebo se zmíněná evoluce týkala pouze měření času, od přesýpacích hodin k hodinám atomovým a od atomových hodin k přenosnému pulsaru? A kolik času potřeboval Starý čas, aby se stal časem Newtonovým? Ponder the Egg, jak řekl francouzský kohout svým anglickým slípkám.

Čistý čas, Perceptivní čas, Hmatatelný čas, Čas prostý obsahu, kontextu a průběžného komentáře – to je můj čas, moje téma. Všechno ostatní je číselný symbol nebo nějaký aspekt Prostoru. Textura Prostoru není textura Času a strakatá čtyřrozměrná hříčka vyšlechtěná relativisty je čtyřnožec, jehož jedna noha byla nahrazena přízrakem nohy. Můj čas je také Nehybný čas (záhy se zbavíme „plynoucího“ času, času vodních hodin a vodních klozetů).

Jediný Čas, který mě zajímá, je Čas, který zastavuji já a na nějž se pozorně soustřeďuje mé vědomí i má napjatá vůle. Bylo by tedy zbytečné a zhoubné tahat do toho čas „ubíhající“. Samozřejmě, když si moje mysl „zkouší“ slova, holím se déle; samozřejmě si to zpoždění neuvědomuji, dokud se nepodívám na hodinky; samozřejmě že ve věku padesáti let mi připadá, že léta ubíhají rychleji, jelikož tvoří stále menší část narůstajícího objemu mé existence, a také proto, že se nenudím tolik jako v dětství mezi nudnou hrou a ještě nudnější knížkou. Avšak ono „zrychlení“ je dáno právě tím, že Času nevěnujeme pozornost.

Je to divné počínání, tento pokus určit povahu něčeho, co se skládá z iluzorních fází. Přesto věřím, že čtenář, který nad těmito řádky jistě už vraští čelo (ale zapomíná aspoň na snídani), se mnou bude souhlasit, že neexistuje nic úchvatnějšího než osamělá myšlenka; a osamělá myšlenka se musí plahočit nebo – abychom použili méně vousatou analogii – se řítit, dejme tomu citlivým, velkolepě vyváženým řeckým vozem, který v každé zatáčce alpské silnice dává najevo příjemný temperament a schopnost udržet se na ní.

Než se posuneme dál, musíme se vypořádat se dvěma bludy. Prvním je zaměňování prvků časových a prostorových. Prostor, ten starý šarlatán, se v těchto poznámkách (které si zapisuji, když jsem na půl dne přerušil velmi důležitou cestu) již dočkal projevů opovržení; proces s ním proběhne v pozdějším stadiu našeho pátrání. Jako druhý blud musíme odmítnout odvěký návyk řeči. Nahlížíme na Čas jako na proud, který má pramálo společného s opravdovou horskou bystřinou bělající se na pozadí černého útesu nebo s kalným veletokem ve větrném údolí; přesto setrvale protéká našimi chronografickými krajinami. Jsme na tento mytický spektákl tak zvyklí, tak náchylní vnímat každý kousek života jako cosi kapalného, až nakonec nejsme schopni mluvit o Čase jinak než jako o pohybu. Vnímání tohoto pohybu má nepochybně původ v mnoha přirozených, či přinejmenším dobře známých zdrojích – ve vrozeném povědomí těla o vlastním krevním oběhu, v pradávné závrati z pohledu na vycházející hvězdy a samozřejmě v našich metodách měření, jako je plazící se štíhlý stín hole na slunečních hodinách, pramínek v hodinách přesýpacích, klus sekundové ručičky – a jsme zpátky v Prostoru. Všimněte si rámů a nádobek. Představa, že Čas „plyne“ se stejnou přirozeností, s jakou na zahradní stolek dunivě dopadá jablko, implikuje, že Čas proudí v něčem a skrze něco jiného, a pokud za to „něco“ budeme považovat Prostor, dostaneme pouze metaforu, která stéká po pravítku.

Měj se však na pozoru, anime meus, před módním uměním naondulovaným à la Marcel; varuj se Proustova lože a vražedného kalambúru (sám znamená sebevraždu, jak si všimnou Verlainovi ctitelé).

Jsme nyní připraveni vypořádat se s Prostorem. Bez velkých cavyků odmítáme umělý koncept času poskvrněného prostorem, času, na kterém prostor parazituje, časoprostoru relativistické literatury. Každý, je-li mu libo, může tvrdit, že Prostor je vnější podoba Času nebo tělo Času, nebo že Prostor je zaplaven Časem a naopak, nebo že Prostor je nějakým podivným způsobem pouhým odpadem Času, ba jeho mrtvolou, nebo že na konci, na nekonečně vzdáleném konci se ukáže, že Čas rovná se Prostor; řeči tohoto druhu mohou lahodit uchu, zvlášť když jsme mladí; ale nikdo mě nepřesvědčí, že pohyb předmětu (řekněme ručičky) přes rozčleněnou plochu Prostoru (například ciferníku) je svou podstatou totožný s „ubíháním“ času. Pohybující se hmota pouze překlenuje rozlohu nějaké jiné hmatatelné hmoty, vůči které je měřena, ale neříká nám nic o skutečné struktuře nehmatatelného Času. Podobně platí, že měřící pásmo, byť nekonečné délky, není samotným Prostorem, stejně jako nejpřesnější tachometr nemůže představovat silnici, kterou vidím jako černé zrcadlo deště pod otáčejícími se koly, slyším jako lepkavé šelestění, vdechuji jako vlahou červencovou noc v Alpách a cítím dotykem jako hladkou základnu. My, nebozí Prostorané, jsme ve svém trojrozměrném Lacrimavalu přizpůsobeni lépe Rozšiřování než Trvání: naše tělo se může natáhnout do délky převyšující hloubku, jakou se může pochlubit volní vzpomínání. Nejsem s to zapamatovat si číslo svého nového auta (přestože jsem se teprve včera snažil rozložit je na mnemotechnické prvky), ale cítím asfalt pod předními pneumatikami mého vozu, jako by byly částmi mého těla. Přesto je Prostor sám o sobě (tak jako Čas) něco, co nejsem s to uchopit: místo, kde se odehrává pohyb. Protoplazma, v níž je hmota – koncentrace prostorové protoplazmy – organizována a uzavřena. Můžeme sice změřit kuličky hmoty a vzdálenosti mezi nimi, ale samotná prostorová protoplazma se vypočítat nedá.

Čas měříme (sekundová ručička kluše, minutová sebou škube od jedné namalované značky k druhé) prostřednictvím Prostoru (aniž známe podstatu jednoho či druhého), avšak rozpětí Prostoru Čas nutně nepotřebuje – či přinejmenším nepotřebuje více času, než kolik jej obsahuje ve své dutině bod „nyní“, jenž je součástí zdánlivé přítomnosti. Perceptivní osvojení jednotky prostoru je prakticky okamžité, například když zkušené oko řidiče zahlédne dopravní značku – černá ústa a čistá archivolta v červeném trojúhelníku (směsice barev a tvarů, při správně zaměřeném pohledu v mžiku identifikovaná jako upozornění na blížící se silniční tunel), nebo něco bezprostředně méně důležitého, například rozkošný symbol Venuše ♀, který by se dal mylně vykládat jako značka povolující kurvičkám stopovat auta zdviženým palcem, ale ve skutečnosti sděluje věřícím či výletníkům, že v místní řece se odráží kostel. Navrhuji přidat znak odstavce pro ty, kdo čtou při řízení.

Prostor souvisí s naším zrakem, hmatem a svalovým úsilím; Čas je neurčitě spojen se sluchem (přesto by hluchý vnímal „běh“ času nesrovnatelně lépe, než by bezruký slepec pochopil ideu „běhu“). „Prostor je to, co se mi rojí v očích, Čas to, co zpívá v mých uších,“ cituje moderního básníka Johna Shadea fiktivní filosof („Martin Gardiner“) v Obojetném vesmíru, s. 165. Prostor se třepetavě snáší k zemi, ale Čas zůstává mezi myslitelem a palcem, když se monsieur Bergson začne ohánět nůžkami. Prostor podstrčí svá vajíčka do hnízd Času: sem „před“, tam „potom“ – a kropenatou snůšku Minkowského „světobodů“. Úsek Prostoru je organicky snadněji měřitelný rozumem než „úsek“ Času. Pojem Prostoru musel předcházet pojmu Času (Guyau ve Whitrowovi). Nerozeznatelná prázdnota (Locke) nekonečného prostoru je rozumově rozeznatelná (a ani si ji nelze představit jinak) od vejcovitého „vakua“ Času. Prostor miluje iracionální čísla, Čas nelze redukovat na výpočty odmocnin na tabuli a ptáčky. Jeden a týž úsek Prostoru může připadat mnohem rozsáhlejší mouše než S. Alexanderovi, ale to, co je okamžik pro něj, není „hodina pro mouchu“, protože v takovém případě by mouchy nebyly tak hloupé a nečekaly by, až na ně dopadne plácačka. Neumím si představit Prostor bez Času, ale velmi dobře si dovedu představit Čas bez Prostoru. „Časoprostor“ – ten ohavný hybrid, u něhož by i případný spojovník vypadal falešně. Je možné nenávidět Prostor a milovat Čas.

Jsou lidé, kteří dokážou složit silniční mapu. Autor této knihy k nim nepatří.

Mám dojem, že v téhle chvíli bych měl říci něco o svém vztahu k „Relativitě“. Nemám pro ni pochopení. To, co mají mnozí kosmogonisté ve zvyku přijímat za objektivní pravdu, je ve skutečnosti vrozená vada matematiky, vydávaná s velkou slávou za pravdu. Tělo ohromené osoby pohybující se v Prostoru se zkracuje ve směru pohybu a tragicky se scvrkává, jakmile se rychlost přiblíží hranici, za níž, podle příkazu pochybné formule, už žádná rychlost být nemůže. To je její smůla, ne moje – ale jednoznačně odmítám všechny ty žvásty, že se jí zpomalují hodinky. Čas, který pro správné pochopení vyžaduje absolutně čisté vědomí, je nejracionálnější součástí života, a můj zdravý rozum se těmi výmysly technologické fikce cítí uražen. Jedním zvlášť podařeným závěrem, odvozeným (myslím, že Engelweinem) z teorie relativity – a pokud je odvozen správně, tak ji rozbíjí –, je skutečnost, že galaktonaut a jeho domácí zvířectvo by se po návratu z okružní cesty po rychlostních lázních Prostoru vrátili mladší, než kdyby celou tu dobu proseděli doma. Představte si, jak husím pochodem vycházejí ze své aeroarchy – skoro jako rotariáni, omlazení sportovními kombinézami a soukající se z jednoho z těch obrovských pronajatých autokarů, které se strašlivým blikáním zastavují před vaším netrpělivým sedanem zrovna tam, kde se silnice sesychá, aby se prosmekla soutěskou horské vísky.

Události jsou vnímány simultánně, pokud náležejí k témuž momentu pozornosti; stejným způsobem (záludné přirovnání, neodstranitelná překážka!), jako si člověk může vizuálně osvojit jednotku prostoru – řekněme rumělkový kruh s čelním pohledem na dětské autíčko v bílém středu, zakazující vjezd do uličky, kam jsem přesto odbočil se vzteklým coup de volant. Vím, že relativisté, zatížení svými „světelnými signály“ a „hodinami putujícími v čase“, se pokoušejí zničit představu simultaneity v kosmickém měřítku, ale představme si gigantickou ruku s palcem na jedné hvězdě a malíčkem na druhé – nebudou se snad dotýkat obou hvězd současně? – nebo jsou dotekové simultaneity ještě více zavádějící než ty vizuální? Asi bych měl z té uličky vycouvat.

V nejplodnějších měsících episkopátu svatého Augustina uhodila v Hipponu taková sucha, že vodní hodiny museli nahradit přesýpacími. Svatý Augustin definoval Minulost jako to, co už není, a Budoucnost jako to, co ještě není (ve skutečnosti je budoucnost fantasma, spadající do jiné kategorie myšlení a zásadně se lišící od kategorie Minulosti, která tu přinejmenším byla před chvílí – kam jsem ji jen dal? Do kapsy? Jenomže samotné hledání je už „minulost“).

Minulost je neměnná, nedotknutelná a „nikdy do ní nelze znovu vstoupit“ – tato slova ovšem neodpovídají té či oné části Prostoru, který vidím například jako bílou vilu s ještě bělejší (novější) garáží a sedmi různě vysokými cypřiši – vysokou nedělí a nízkým pondělím –, strážícími soukromou cestu, která se stáčí kolem dubu dřišťálolistého a šípkové růže a vede dolů k silnici spojující Sorcière se silnicí do Mont Roux (vzdáleného ještě sto mil).

Nyní přikročme k úvahám o Minulosti jakožto nahromadění smyslových podnětů a nikoli rozředění Času, jak to naznačují prastaré metafory zachycující přechod. „Běh času“ je pouze výplod fantazie, postrádající objektivní protějšek, ale sypající z rukávu prostorové analogie. Je viditelný pouze při zpětném pohledu – tiše ubíhající siluety a stíny, borovice a modříny: neustávající katastrofa mizejícího času, éboulements, sesuvy, horské cesty s věčně padajícími kameny a věčně se lopotícími muži.

Vytváříme modely minulosti a následně je využíváme prostorově, abychom mohli Čas materializovat a měřit. Vezměme si známý příklad. Zembre, malebné staré městečko na řece Mental, nedaleko Sorcière ve Valais, se postupně ztrácelo mezi novou výstavbou. Do začátku tohoto století získalo výrazně moderní tvář a památkáři se rozhodli jednat. Dnes, po letech pečlivé rekonstrukce, stojí replika starého Zembre se zámkem, kostelem a mlýnem, přenesená na protější břeh řeky, naproti zmodernizovanému městu a je od něho oddělena jen délkou mostu. Nahradíme-li nyní prostorový pohled (nabízející se očím z helikoptéry) pohledem časovým (nabízejícím se v retrospekci) a materiální model starého Zembre mentálním modelem města v Minulosti (řekněme kolem roku 1822), je zřejmé, že nové město a model starého města představují něco jiného než dva body nacházející se na stejném místě v různých časech (v prostorové perspektivě se ovšem ve stejném čase na různých místech nacházejí). Prostor, v němž se vytvořila sraženina nového města, je bezprostředně skutečný, zatímco retrospektivní obraz města (odhlédneme-li od materiální rekonstrukce) se tetelivě třpytí v prostoru pomyslném a my nemáme k mání žádný most, po němž bychom přešli z jednoho do druhého. Jinými slovy (jak se říká, když autor i čtenář nakonec uváznou v beznadějném myšlenkovém zmatku), když v mozku (a na Mentalu) vytváříme model starého města, dodáváme jen starému městu vlastnosti prostoru (respektive ho z jeho vlastního živlu vytahujeme na břeh Prostoru). Pojem „století“ tudíž v žádném smyslu neodpovídá stovce délkových stop ocelového mostu mezi novým a modelovým městem, což jsme chtěli dokázat a právě dokázali.

Minulost je tedy neustálým hromaděním mentálních obrazů. Snadno se o ní rozjímá a snadno se jí naslouchá, lze ji namátkou ověřovat i ochutnávat, takže přestává existovat jako seřazená posloupnost navzájem propojených událostí, kterou v širším teoretickém smyslu je. Je nyní štědrým chaosem, z něhož si démon absolutní paměti, vyvolaný tohoto letního rána roku 1922, může vybrat, co chce: brilianty rozsypané na parketách v roce 1888; zrzavou krasavici v černém klobouku z jednoho pařížského baru v roce 1901; jednu orosenou rudou růži mezi umělými v roce 1883; melancholické pousmání mladé anglické guvernantky, zručně přetahující zpátky předkožku svého svěřence po večerním plezíru na dobrou noc v roce 1880; malou dívenku lízající u snídaně med z okousaných nehtů roztažených prstů v roce 1884; tutéž ženu v třiatřiceti, přiznávající se – hodně s křížkem po funuse –, že nemá ráda květiny ve vázách; strašné bodnutí v boku, když z vesele hořící boroviny vykoukly dvě děti s košíkem hub; či vyděšené vykviknutí auta s belgickou značkou, které včera předjel v nepřehledné zatáčce na alpské silnici. Takové obrazy nám neříkají nic o textuře času, do níž jsou vpleteny – snad vyjma jedné věci, která se však těžko určuje. Liší se zabarvení vzpomínaného objektu (nebo čehokoli jiného, co je součástí jeho vizuálního dojmu) v závislosti na tom, kdy se to stalo? Dalo by se podle jeho odstínu určit, zda vznikl dříve či později, zda leží v nižší nebo vyšší vrstvě stratigrafie mé minulosti? Existuje nějaký mentální uran, jehož snový delta rozpad by šlo použít k změření věku vzpomínky? Hlavní potíž, spěchám dodat, spočívá v tom, že experimentátor nemůže použít v různých časech tentýž objekt (dejme tomu holandská kachlová kamna s modrými plachetničkami v dětském pokoji na Ardisu v letech 1884 a 1888), protože dané vjemy se vzájemně doplňují a vytvářejí v mysli složený obraz; kdyby se však vybraly objekty různé (například obličeje dvou památných vozků: Bena Wrighta, 1884, a Trofima Fartukova, 1888), je přinejmenším v rámci mého výzkumu nemožné vyhnout se nežádoucímu pronikání nejen odlišných charakteristických rysů, ale i odlišných emocionálních okolností, které nedovolují, aby se tyto dva objekty považovaly za rovnocenné dříve, než na ně – aby se tak řeklo – začne působit Čas. Netvrdím, že takové objekty není možné najít. Za své profesionální praxe v psychologických laboratořích jsem vypracoval celou řadu důmyslných testů (jeden z nich, metoda ověřování panenství bez lékařské prohlídky, dnes nese mé jméno). Můžeme tedy oprávněně předpokládat, že takový pokus lze provést – jak dráždivý je pak objev jiných přesných úrovní snižujícího se nasycení nebo zvětšujícího se lesku – tak přesných, že „něco“, co mlhavě vnímám v obraze osoby, kterou si vybavuji, ale kterou nedodážu identifikovat, a co „nějakým způsobem“ přiřazuje tuto osobu spíše k mému ranému dětství než k dospívání, je možno označit ne-li jménem, pak alespoň přesným datem, např. 1. ledna 1908 (heuréka, „např.“ zabralo – byl to otcův bývalý domácí učitel, který mi k osmým narozeninám přinesl Alenku v říši Camery Obscury).

Naše vnímání Minulosti není vyznačeno vztahem posloupnosti jevů do tak velké míry jako vnímání Přítomnosti a okamžiků bezprostředně předcházejících jejímu bodu reality. Holím se obvykle každé ráno a zvykl jsem si měnit žiletku po dvojím použití; občas se stane, že jeden den vynechám, takže ten následující musím seškrabovat husté hlučné strniště, jehož úpornou přítomnost mé prsty po každém tahu holítka donekonečna kontrolují – v takovém případě používám žiletku jen jednou. Když si teď představím posledních několik holení, pomíjím prvek posloupnosti: zajímá mě jen to, zda čepelka ponechaná v mém stříbrném pluhu vykonala své dílo jednou nebo dvakrát; pokud jednou, pak na sledu dvou dní růstu strniště, jak ho zaznamenala má mysl, nezáleží – ve skutečnosti jsem náchylný slyšet a cítit nejprve to druhé, skřípavější ráno, a teprve potom k němu přihodit jeden den bez holení, což vede k tomu, že mi vousy, abych tak řekl, rostou pozpátku.

Jestliže nyní, vybaveni několika ubohými výškrabky vědomostí týkajících se barevného obsahu Minulosti, změníme úhel pohledu a nebudeme ji už nazírat jen jako koherentní rekonstrukci uplynulých událostí, z nichž některé běžná mysl uchovává méně zřetelně – pokud vůbec – než ostatní, můžeme se oddat jednodušší hře se světlem a stínem jejích hlavních ulic. Obrazy vzpomínek zahrnují i jakési post-obrazy zvuku jakoby vydávené uchem, které je zaznamenalo chvíli předtím, zatímco mysl byla zaměstnána snahou nepřejet nějakého školáka, takže poselství vyslané hodinami na kostelní věži si můžeme přehrát až poté, co jsme Turtsen a jeho ztichlou, ale ozvěnou stále znějící věž nechali za zády. Přezkoumávání oněch posledních kroků bezprostřední Minulosti si žádá méně fyzického času, než potřeboval mechanismus hodin, aby ze sebe vydal údery, a právě v tomto záhadném „méně“ se tají zvláštní vlastnost stále čerstvé Minulosti, do níž Přítomnost proklouzla v průběhu bleskové prohlídky přeludných zvuků. Ono „méně“ naznačuje, že Minulost nepotřebuje hodiny a že sled jejích událostí není časem hodin, ale čímsi, co je ve větším souladu s autentickým rytmem Času. Již jsme naznačili, že nevýrazné intervaly mezi temnými údery vnímáme jako texturu Času. Totéž, v neurčitější formě, platí pro dojmy získané z vnímání mezer zapomenutého nebo „neutrálního“ času mezi „živými“ událostmi. Nějak se stalo, že si pamatuji barevný dojem (šedomodrý, nachový, červenavě šedý), jaký ve mně zanechaly mé tři přednášky – veřejně přístupné – věnované pojetí Času u pana Bergsona, jimiž jsem se před několika měsíci loučil s jednou slavnou univerzitou. Méně jasně si vybavuji – a v podstatě jsem schopen je ve svém vědomí zcela potlačit – šestidenní intervaly mezi modrou a nachovou a mezi nachovou a šedou. Krystalicky jasně si však vybavuji okolnosti provázející samotné přednášky. Na první (zasvěcenou Minulosti) jsem se trochu opozdil a s rozechvěním, které mi nebylo nepříjemné a naplňovalo mě pocitem, jako bych přišel na vlastní pohřeb, jsem si všiml zářivě osvětlených oken Counterstone Hall a postavičky japonského studenta, který také přicházel pozdě – divoce se kolem mě prohnal a zmizel ve dveřích o hodně dřív, než jsem k polokruhovému schodišti před nimi došel já. Během druhé přednášky – na téma Přítomnosti –, když jsem požádal posluchače o pět sekund ticha a „vnitřního soustředění“, abych mohl názorně doložit tvrzení, které jsem se chystal – lépe řečeno které se výmluvný skvost v kapsičce mé vesty chystal vyslovit o skutečné podstatě vnímání času, naplnilo místnost monstrózní chrápání bělovousého spáče, a posluchárna se rozsypala smíchy. Na třetí a poslední přednášce, tentokrát o Budoucnosti („Zdánlivém čase“), podlehl můj tajně nahraný hlas, který několik minut předtím běžel jako po másle, nějaké záhadné mechanické katastrofě, a tak jsem raději předstíral srdeční záchvat a nechal se navždy (co se přednášek týče) odnést do noci, než abych se pokusil rozšifrovat a roztřídit svazek pomačkaných poznámek načmáraných světlou tužkou, jaké pronásledují mizerné řečníky v dobře známých snech (které doktor Froid ze Signy-Mondieu-Mondieu přičítá skutečnosti, že snící osoba četla v útlém děství milostné dopisy svých cizoložných rodičů). Tyto absurdní, avšak typické detaily uvádím na důkaz tvrzení, že události vybírané pro experiment by měly být nejen okázalé a odstupňované (tři lekce ve třech týdnech), ale i vzájemně provázané svým hlavním rysem (nehody jednoho vysokoškolského docenta). Dva pětidenní intervaly vidím jako dva párové důlky přeplněné hladkou, šedavou mlhou, s lehkými stopami rozsypaných konfet (které by se možná rychle zbarvily, kdybych dovolil nějaké náhodné vzpomínce, aby se zformovala uvnitř diagnostických hranic). V důsledku příslušnosti k neživým věcem se toto matné kontinuum nedá ohmatat, ochutnat, vyslechnout, na rozdíl od „Veenova intervalu“ mezi rytmickými údery; sdílí s ním však jeden podivuhodný znak: nepohyblivost perceptivního Času. Ukazuje se, že synestezie, k níž mám mimořádné sklony, může být velmi nápomocná u úkolu tohoto typu – úkolu, který se nyní blíží své rozhodující fázi, rozkvětu Přítomnosti.

Teď vane vítr Přítomnosti na vrcholu Minulosti – na vrcholech horských průsmyků, jež jsem ve svém životě hrdě zdolal, Umbrailu, Fluely či Furky mého nejčistšího vědomí! Okamžik se v bodě vnímání mění pouze proto, že já sám se nacházím ve stavu neustálé triviální metamorfózy. Abych měl čas stanovit čas Času, musím určit své mysli opačný směr, než je ten, jímž se pohybuji – jako když jedete kolem dlouhé řady topolů a chcete jeden z nich oddělit a zastavit, a tím dosáhnout toho, že zelená rozmazaná skvrna odhalí a nabídne, ano, nabídne, každý jednotlivý list. Přilepil se na mě nějaký kretén.

Takové soustředění jsem v minulém roce nazval „Záměrnou přítomností“, abych tuto formu odlišil od obecnější, nazvané (Clayem v roce 1882) „Zdánlivá přítomnost“. Vědomá konstrukce jedné a přirozený běh druhé nám poskytují tři čtyři sekundy toho, co můžeme vnímat jako „okamžitost“. Tato okamžitost je jediná realita, kterou známe; následuje za barevnou nicotou toho, co „už není“, a předchází absolutní nicotě budoucnosti. Ve zcela doslovném smyslu tudíž můžeme říci, že vědomý lidský život trvá vždycky jenom jeden okamžik, neboť v žádném okamžiku záměrného soustředění na svůj vlastní tok vědomí si nemůžeme být jisti, zda daný okamžik vystřídá další. Jak objasním později, nedomnívám se, že „anticipace“ („dychtivé očekávání povýšení či obava před společenským trapasem“, jak to formuloval jeden nešťastný myslitel) se nějak významně podílí na utváření zdánlivé přítomnosti, ani si nemyslím, že budoucnost se promění v třetí křídlo Času, a to ani v případě, že jedno nebo druhé předvídáme – zatáčku na známé silnici nebo malebné stoupání dvou strmých kopců, se zámkem na jednom a kostelem na druhém, jelikož čím je očekávaný obraz jasnější, tím méně bývá prorocký. Kdyby to ten parchant za mnou riskl, srazil by se čelně s náklaďákem, který teď vyjel ze zatáčky, a mě i tu krásnou vyhlídku by zahalil stín hromadné havárie.

Naše skromná Přítomnost je tedy tou částí Času, kterou si člověk uvědomuje živě a bezprostředně, přičemž přetrvávající čerstvá vzpomínka na Minulost je vnímána ještě jako součást okamžitosti. Z hlediska každodenního života a běžného komfortu našeho těla (přiměřeně zdravého, přiměřeně silného, dýchajícího zelený vánek, vychutnávajícího si nejvybranější lahůdku na světě – vejce naměkko) není důležité, že si nikdy nemůžeme vychutnat pravou Přítomnost, což je okamžik nulového trvání, představovaný sytou šmouhou, stejně jako je bezrozměrný geometrický bod znázorněn na hmatatelném papíru tučnou tečkou z tiskařské barvy. Podle názoru psychologů a policistů je normální motorista schopen postřehnout časový úsek o délce pouhé desetiny sekundy (měl jsem pacienta, bývalého hazardního hráče, který dokázal identifikovat hrací kartu pětkrát rychleji!). Bylo by zajímavé změřit okamžik potřebný k tomu, abychom si uvědomili, že naše naděje se nesplnily, nebo naopak naplnily. Zápachy a vůně mohou přicházet velmi nečekaně, a u většiny lidí sluch a hmat reaguje rychleji než zrak. Ti dva stopaři opravdu páchli – muž přímo odporně.

Jelikož Přítomnost je pouze imaginární bod postrádající povědomí o bezprostřední minulosti, je nutno toto povědomí definovat. Nikoli poprvé se sem vecpe Prostor, prohlásím-li, že to, co vnímáme jako „Přítomnost“, je nepřetržitým budováním Minulosti, jejíž hladina se pozvolna a neúprosně zvedá. Jak ubohé! Jak magické!

To jsou ony, ty dva skalnaté, zříceninami korunované kopce, které jsem sedmnáct let uchovával v živé paměti s romantickou náruživostí sběratele obtisků – i když ne úplně přesně, to přiznávám; paměť má ráda otsebjatiny (vlastní dodatky); ale drobná nesrovnalost je teď odstraněna a tento akt umělecké korektury stupňuje palčivý dojem z Přítomnosti. Nejostřejší pocit okamžitosti, z hlediska vizuálního, vzniká při záměrném přisvojení části Prostoru zachyceného zrakem. Je to jediný kontakt Času s Prostorem, ale má daleko doléhající dozvuky. Aby Přítomnost trvala věčně, musí být závislá na vědomém obsáhnutí nekonečné rozlohy. Tehdy a pouze tehdy se Přítomnost může srovnávat s Věčným prostorem. V souboji s tím Podvodníkem jsem utrpěl zranění.

A nyní vjíždím do Mont Roux, pod girlandami srdcervoucího přivítání. Je pondělí, 14. července 1922, na mých hodinkách je třináct minut po páté, na hodinách zabudovaných v palubní desce mého auta jedenáct padesát dva a na všech hodinách ve městě deset minut po čtvrté. Autor se nachází ve zmateném stavu radostného opojení, vyčerpání, očekávání a paniky. S dvěma rakouskými průvodci a dočasně adoptovanou dcerou zlézal jedinečné balkánské hory. Většinu května strávil v Dalmácii, červen v Dolomitech, a všude ho dostihly dopisy od Ady, v nichž ho informovala o smrti svého muže (23. dubna v Arizoně). Vyrazil na západ za volantem tmavomodrého argusu, který mu byl dražší než safíroví kolibříci a modrokřídlá morfa, protože Ada si objednala přesně totéž auto, čekající na ni v Ženevě. Přikoupil ještě další tři vily, dvě na pobřeží Jadranu a jednu v Ardezu v severní části kantonu Grisons. V neděli večer, 13. července, v nedaleké Alveně, mu portýr hotelu Alraun Palace předal telegram, který tam na něho čekal od pátku:

PRIJEZD MONT ROUX TROIS CYGNES PONDELI ODPOLEDNE PROSIM UPRIMNOU ODPOVED JESTLI DATUM A CELE TRALALA VYHOVUJI.

S pomocí nejnovějšího „momentogramu“ bleskově odeslal na ženevské letiště zprávu končící posledním slovem z jejího telegramu z roku 1905; a navzdory hrozbě nočního lijáku se vydal autem do kantonu Vaud. Jel příliš rychle a splašeně a na rozcestí u Sylvaplany (150 kilometrů jižně od Alveny) přehlédl odbočku na silnici do Oberhalbsteinu, propletl se zpátky na sever, přes Chiavennu a Splügen, a za božího dopuštění se dostal na silnici číslo 19 (zbytečná stokilometrová zajížďka); omylem se stočil na východ do Churu, neslušně se obrátil o sto osmdesát stupňů do protisměru a během několika hodin ujel 175 kilometrů na západ a dorazil do Brigu. Bledý ruměnec úsvitu ve zpětném zrcátku se už dávno proměnil ve vášnivě jasné denní světlo, když se stočil na jih – po nové silnici z Pfynwaldu do Sorcière, kde o sedmnáct let dříve koupil dům (dnešní vila Jolana). Hrstka sloužících, které tam nechal, aby o nemovitost pečovala, využila jeho dlouhé nepřítomnosti a vypařila se; s nadšenou pomocí dvou stopařů, kteří zůstali trčet v blízkém okolí – odpudivého mladíka z Hildenu a jeho dlouhovlasé, cuchtovité a malátné Hildy –, se musel vloupat do vlastního domu. Jeho komplicové se přepočítali, pokud čekali, že si odnesou lup a lihoviny. Vyexpedoval je a marně se snažil usnout na nepovlečené posteli – nakonec se odebral do zahrady, zešílelé ptačím zpěvem, kde jeho dva přátelé kopulovali v prázdném bazénu a museli být znovu zahnáni. Bylo teď kolem poledne. Několik hodin pracoval na Textuře času, započaté v Dolomitech v Lammermooru (nikoli nejlepším z jeho posledních hotelů). Praktický podnět k té práci spočíval v tom, že mu bránila myslet na trýznivé štěstí, čekající ho 150 kilometrů odtud na západ; jednomu však nezabránila – zdravá chuť na teplou snídani ho donutila přerušit škrábání a vyhledat cestou do Mont Roux hospodu.

Tři labutě, kde si rezervoval pokoje 508–509–510, prošly od roku 1905 několika změnami. Tělnatý Lucien s nosem jako švestka ho v první chvíli nepoznal – a pak poznamenal, že monsieur rozhodně „nezchátral“ – ačkoli ve skutečnosti se Van téměř vrátil na svou váhu před sedmnácti lety, protože shodil pár kil na Balkánu při lezení po skalách s pomatenou malou Acrazií (nyní odloženou v elegantním penzionátu poblíž Florencie). Ne, madame Vinn Landère nevolala. Ano, hala je renovovaná. Místo jeho zemřelého tchána Luigiho Fantiniho teď hotel řídí švýcarský Němec Louis Wicht. V denním baru, kam bylo vidět přes hlavní vchod, nahradilo velký památný olej – tři Ledy s plnými zadnicemi vyměňující si dojmy z jezera – neoprimitivistické veledílo zobrazující tři žlutá vejce a pár instalatérských rukavic na pozadí něčeho, co vypadalo jako mokré koupelnové dlaždičky. Když Van, následován recepčním v černém saku, vstoupil do „zdviže“, ta zareagovala na jeho došlápnutí dutým zařinčením, a poté, co se rozjela, jala se vzrušeně vysílat útržkovitou reportáž o jakési soutěži – snad o závodě tříkolek. Van se nedokázal ubránit pocitu lítosti, že ta slepá účelová krabice (ještě menší než zadní výtah na vyvážení vědra s pomyjemi, který používal kdysi) nahradila přepychový mechanismus z dávných časů – stoupající zrcadlový sál –, jehož proslulý liftboy (bílé licousy, osm jazyků) se proměnil v tlačítko.

V předpokoji čísla 509 Van poznal obraz Bruslot à la sonde vedle bílé skříně, která vypadala jako těhotná (pod jejími oblými posuvnými dveřmi se kdysi neustále zadrhával roh koberce). V samotném salónu mu připadaly povědomé pouze dámský sekretář a pohled z balkónu. Všechno ostatní – poloprůhledné ozdoby ze slámy, skleněné kalichy květin, hedvábím potažená křesla – bylo nahrazeno zařízením v duchu „hoch modern“.

Osprchoval se, převlékl a dopil placatku koňaku, kterou si vezl v neceséru, zavolal na ženevské letiště a dozvěděl se, že poslední letadlo z Ameriky právě přistálo. Šel se projít – a všiml si, že proslulý „mûrier“, který z vyvýšeniny na konci dlážděné uličky rozprostíral své ohromné větve nad skromným záchodkem, se obsypal opulentními fialově modrými květy. V kavárně naproti nádraží vypil pivo a potom automaticky vešel do sousedního květinářství. Musí už být silně senilní, když zapomněl, co řekla posledně o své zvláštní antofobii (nějakým způsobem vyrůstající z té débauche à trois před třiceti lety). Růže každopádně neměla nikdy ráda. Rozhlížel se, ale brzy podlehl upřenému pohledu růžiček Carol z Belgie, Pink Sensation s dlouhými stonky a rumělkových Superstar. Byly tam i cínie, chryzantémy a afelandry v květináči, a dvě půvabné zlaté rybky v akváriu zabudovaném ve zdi. Jelikož nechtěl zklamat milou starou květinářku, koupil sedmnáct nevonících růží Baccara, poprosil o telefonní seznam, otevřel ho na stránce Ad-Au, Mont Roux, spočinul pohledem na „Addorová, Yolande, Mlle secrét., rue des Délices 6“ a s americkou duchapřítomností tam svou kytici nechal poslat.

Lidé už spěchali z práce domů. Mademoiselle Addorová v propocených šatech stoupala po schodech. Ve ztlumené Minulosti bývaly ulice mnohem tišší. Na rohu Chemin de Mustrux (stará zkomolenina jména města) už nestál starý reklamní sloup, na kterém kdysi visel plakát s herečkou, z níž se stala dnešní královna Portugalska. Musí trucovité náklaďáky burácet přes Must Rux?

Pokojská zatáhla závěsy. Trhnutím je všechny roztáhl, jako by se rozhodl maximálně prodloužit muka toho dne. Balkón s tepaným zábradlím vybíhal dost daleko, aby zachytil zkosené sluneční paprsky. Vybavil si svůj poslední pohled na jezero toho tísnivého dne v říjnu roku 1905, po rozchodu s Adou. Kachny chocholaté se potápěly a vynořovaly na rozvlněnou, deštěm poďobanou hladinu v intenzivní radosti ze zdvojené vláhy; podél nábřeží se přes hřebeny dorážejících šedých vln stáčely svitky pěny a převalující se vlna se občas zvedla tak vysoko, že vychrstla přes parapet na promenádu. Jenomže teď, v ten zářivý letní večer, žádné vlny nepěnily, žádní ptáci neplavali, vidět bylo jen pár racků, bíle se třepotajících nad svými černými odrazy. Rozlehlé krásné jezero spočívalo v zasněném klidu, rozčeřené zeleným vlněním, s modrým okružím, se záplatami průzračně hladkých světlin mezi vlnkami; a v dolním pravém rohu obrazu, jako by se umělci zachtělo zakomponovat velmi výjimečný příklad světla, pulsovala oslepující stopa zapadajícího slunce v koruně topolu černého na břehu jezera, takže strom vypadal, jako by zároveň tál i plál.

Nějaký hňup zaklánějící se na vodních lyžích tažených motorovým člunem začal v dálce to plátno párat; naštěstí se skácel dřív, než stačil napáchat přílišnou škodu, a v tu chvíli v salónu zazvonil telefon.

Zdá se to to zvláštní, ale Ada s ním nikdy – každopádně nikdy v dospělém životě – nemluvila po telefonu; aparát proto uchoval samotnou podstatu, jásavé tremolo jejích hlasivek, maličký „skok“ v hrtanu, smích přiléhající k obrysu věty, jako by se bál, že ze samé dívčí radosti spadne z rychlých slov, na kterých cválá. Byl to témbr jejich minulosti, jako by minulost tímto telefonem vytvořila zázračné spojení („Ardis, jedna osm osm šest“ – comment? Non, non, pas huitante-huit – huitante-six). Zlatý, mladistvý hlas překypoval všemi melodickými rysy, které Van znal – lépe řečeno, jež si okamžitě vybavil v pořadí, v jakém se objevily: ta vřelost, ta lavina téměř erotické rozkoše, ta jistota a vitalita – a ta zvlášť úchvatná skutečnost, že si ve své nevinnosti vůbec nebyla vědoma modulací, jejichž čarám Van nedokázal odolat.

Vyskytly se problémy s jejími zavazadly. Dosud se nevyřešily. Její dvě komorné, které měly přiletět den předtím laputou (nákladním letadlem) s jejími kufry, někde zůstaly trčet. Jediné, co má s sebou, je malý kufřík. Portýr se teď pokouší telefonicky něco zjistit. Nesešel by Van dolů? Je něverojatno golodnaja (má neuvěřitelný hlad).

Hlas v telefonu – tím, že oživoval minulost a spojoval ji s přítomností, s tmavnoucími břidlicově modrými horami na protější straně jezera, s flitry zapadajícího slunce, které tančily mezi listy topolu – tvořil nejvýznamnější část jeho nejintenzivnějšího vnímání hmatatelného času, třpytivé „nyní“, které bylo jedinou realitou textury Času. Po euforii vrcholu následoval obtížný sestup.

Ada ho v posledním dopise upozornila, že se „značně změnila, pokud jde o tvary i barvy“. Měla na sobě korzet, zdůrazňující neznámou majestátnost jejího těla zahaleného v černých, dole rozšířených sametových šatech, jež působily zároveň výstředním i klášterním dojmem, jak to mívala ráda jejich matka. Vlasy měla střižené na kluka a obarvené na zářivý bronz. Krk a ruce si zachovaly někdejší jemnou bledost, ale objevily se na nich neznámé vlásečnice a vystouplé žíly. Nešetřila kosmetikou, aby zamaskovala vrásky u vnějších koutků svých plných, karmínově namalovaných rtů a okolo tmavě podmalovaných očí, jejichž neprůhledná duhovka se nyní v důsledku nervózního třepetání nalíčených řas zdála spíše myopická než mysteriózní. Když se usmála, uhodila Vana do očí zlatá korunka na horním třenovém zubu; sám měl podobnou na druhé straně úst. Kovový lesk její ofiny ho vyváděl z rovnováhy méně než ty sametové šaty s bohatě nabranou sukní, čtvercovým výstřihem, délkou do půli lýtek a vycpávkami na bocích, které měly jak zúžit pas, tak zamaskovat – svým rozšířením – nynější obrys objemné zadnice. Ten tam byl její vytáhlý půvab, a nová kyprost a samet měly v sobě cosi popudlivě důstojného, neústupného i omluvitelného. Miloval ji příliš něžně, příliš neodvolatelně, než aby se nechal nepřiměřeně deprimovat sexuálně motivovanými obavami; ale teď jeho smysly zůstaly netečné – po pravdě řečeno natolik netečné, že vůbec nezatoužil (když oba pozvedli sklenky jiskřivého šampaňského v parodii na svatební rituál potáplic) zapojit svou mužskou pýchu do váhavého objetí okamžitě po večeři. Jestli se to od něho čekalo, tak to bylo dost zlé, jestli ne, tak ještě horší. Rozpaky, které přetrvávaly jako tupá bolest, střídající drásavá muka způsobená chirurgickými zákroky Osudu, při jejich dřívějších setkáních brzy utonuly v sexuální touze a nechávaly život, aby se zase postavil na nohy. Teď byli odkázáni sami na sebe.

Praktické banality jejich konverzace u stolu – či spíše Vanova melancholického monologu – mu připadaly vyloženě ponižující. Obšírně jí vysvětlil – a současně sváděl souboj s jejím soustředěným mlčením, brodil se kalužemi odmlk, hnusil se sám sobě –, že má za sebou dlouhou a těžkou cestu, že špatně spal, že se věnuje zkoumání podstaty Času, tématu, jež znamená souboj s chobotnicí vlastního mozku. Pohlédla na náramkové hodinky.

„To, co ti říkám,“ utrhl se na ni, „nemá s hodinkami nic společného.“ Číšník jim přinesl kávu. Usmála se, a on si uvědomil, že ten úsměv vyvolal rozhovor u vedlejšího stolu, kde nový host, podsaditý smutný Angličan, začal s vrchním číšníkem probírat menu.

„Jako předkrm si dám ty bananas,“ řekl Angličan.

„To nejsou bananas, prosím pěkně, ale ananas, pineapple, ananasový džus.“

„Aha. V tom případě mi přineste vývar.“

Mladý Van oplatil úsměv mladé Adě. Bylo zvláštní, ale ten krátký dialog u vedlejšího stolu jako by v nich něco uvolnil a z obou spadlo napětí.

„Když jsem byl malý,“ řekl Van, „a poprvé – vlastně podruhé – jsem přijel do Švýcarska, myslel jsem si, že ‚Verglas‘ na dopravních značkách je jméno nějakého kouzelného města, které se vždycky nachází hned za rohem, na úpatí každého zasněženého svahu, nikdy nespatřené, ale čekající, až přijde jeho čas. Tvůj telegram jsem dostal v Engadinu, kde jsou skutečná kouzelná místa, jako třeba Alraun nebo Alruna – což je maličký arabský démon v zrcadle německého čaroděje. Mimochodem, máme naše staré apartmá v patře, jen s dvěma ložnicemi, číslo pět set osm.“

„To je smůla. Mám obavu, že chudinku pět set osmičku budeš muset zrušit. Kdybych tu zůstávala, úplně by nám stačila pět set desítka, ale mám pro tebe špatnou zprávu: nemůžu zůstat. Hned po večeři se musím vrátit do Ženevy pro své věci a vyzvednout komorné, které zdejší úřady zřejmě umístily do domova pro tulačky, protože nebyly schopné zaplatit nové a naprosto středověké droits de douane – že by snad Švýcarsko leželo někde ve státě Washington, après tout? No tak, neškleb se“ – (poplácala jeho hnědými skvrnami pokrytou ruku, na níž se jejich společné mateřské znaménko ztrácelo mezi stařeckými pihami jako děcko v podzimním lese, on peut les suivre en reconnaissant pouze Mascodagamův znetvořený palec a krásné nehty mandlového tvaru) –, „slibuju, že se s tebou za pár dní spojím, a potom poplujeme do Řecka s Baynardovými – mají jachtu a tři rozkošné dcerušky, které stále ještě chodí plavat bez plavek, platí?“

„Nevím, co nesnáším víc,“ odpověděl, „jestli jachty nebo Baynardovy; ale nemůžu ti nějak pomoct v té Ženevě?“

Nemůže. Baynard se oženil s jeho Cordulou, po senzačním rozvodu – skotští veterináři museli jejímu muži odříznout parohy pilou (poslední zvonění pro tenhle vtip).

Adin argus dosud nepřivezli. Ponurý černý lesk pronajatého yaka a staromódní kamaše šoféra mu připomněly její odjezd v roce 1905.

Vyprovodil ji – a jako karteziánský čertík v láhvi, jako přízrak Času stojící v pozoru vyjel zpátky do svého opuštěného čtvrtého patra. Kdyby těch mizerných sedmnáct let žili spolu, ušetřili by si šok a ponížení; jejich stárnutí by bylo postupným přizpůsobováním, nepostřehnutelným jako sám Čas.

Stejně jako v Sorcière mu přišlo na pomoc jeho rozpracované dílo, svazek poznámek zamotaný v pyžamu. Polkl tabletku prestosnu a na dobu, než mu uleví od něj samotného, nějakých čtyřicet minut, usedl k sekretáři v salónu, kde na něj čekala „lucubratiuncula“.

Mohou fyzický úpadek a potupa, jimž vystavuje člověka stáří a nad nimiž pláčou básníci, zkoumateli Času říci něco o jeho podstatě? Velmi málo. Pouze fantazii romanopisce by zaujala tato oválná krabička ukrývající kdysi Duvet de Ninon (pudřenku s rajským ptákem na víčku), zapomenutá v nedovřené zásuvce vítězného oblouku sekretáře – nesymbolizujícího však vítězství nad Časem. Ta modrozelenooranžová věcička vypadala, jako by mu měla nakukat, že tam čekala sedmnáct let na ruku zmateného, usmívajícího se nálezce, pomalou jako ve snu: ubohý podvod s fingovaným odškodněním, narafičená shoda okolností – a trapný omyl, jelikož ten pudr mívala ráda Lucette, dnes mořská panna v hájích Atlantidy (a nikoli Ada, dnes cizinka v černé limuzíně někde u Morges). Vyhodím ji, aby neuvedla v omyl méně odolného filosofa; mě zajímá pouze jemná textura Času, neobsahující žádné přikrášlené události.

Zrekapitulujme si to.

Z fyziologického hlediska je vnímání Času vnímáním nepřetržitého nastávání, a má-li „nastávání“ hlas, mohla by jím samozřejmě být nepřerušovaná vibrace; avšak, pro Loga svatého, nepleťme si Čas s hučením v uších a trvání, znějící jako šum mušle, s pulsováním naší krve. Na druhé straně, z filosofického hlediska, je Čas pouze geneze paměti. V životě každého jedince dochází od kolébky do hrobu k postupnému formování a posilování té páteře vědomí, která je Časem silných. „Být“ znamená vědět, že jsem „byl“. „Nebýt“ v sobě zahrnuje jediný „nový“ druh (zdánlivého) času: budoucnost. Tu já odmítám. Život, láska a knihovny budoucnost nemají.

Čas je všechno možné, jenom ne ten populární triptych: již neexistující Minulost, okamžitý bod Přítomnosti a „ještě ne“, které možná nikdy nenastane. Ne. Jsou jenom dvě roviny. Minulost (stále existující v mé mysli) a Přítomnost (jíž moje mysl dodává trvání, a tím pádem reálnost). I když vytvoříme třetí, rovinu splněných nadějí, předvídavosti, předurčenosti, schopnosti tušení budoucího, dokonalé prognózy, stále upíráme svou mysl k Přítomnosti.

Vnímáme-li Minulost jako zásobárnu Času a je-li Přítomnost procesem tohoto vnímání, pak budoucnost naopak není element Času, nemá nic společného s Časem a s mlžným oparem jeho fyzické textury. Budoucnost je jen šarlatán na Chronově dvoře. Myslitelé, sociální myslitelé se domnívají, že Přítomnost směřuje za hranice sebe sama k dosud neuskutečněné „budoucnosti“ – jenže to je aktuální utopie, pokrokářská politika. Technologičtí sofisté tvrdí, že s využitím zákonů světla a nejnovějších dalekohledů, schopných na vesmírnou vzdálenost přečíst očima našich nostalgických zástupců písmo na jiné planetě, máme reálnou možnost spatřit svou vlastní minulost (Goodson objevuje řeku Goodson a tak podobně) včetně dokumentárního svědectví o tom, že jsme nevěděli, co nás čeká (a o tom, že to víme teď), a že tudíž Budoucnost existovala včera, z čehož vyplývá, že existuje i dnes. Možná je to dobrá fyzika, ale odporná logika, a želva Minulosti nikdy nedohoní Achilla Budoucnosti, ať na našich umatlaných školních tabulích analyzujeme vzdálenosti jakýmkoli způsobem.

Postulujeme-li budoucnost, v nejlepším případě (v nejhorším předvádíme triviální triky) rozšiřujeme zdánlivou přítomnost do takové míry, že jakékoli kvantum času naplní nejrůznějšími informacemi, anticipacemi a prorockými předpověďmi. „Budoucnost“ je v nejlepším případě idea hypotetické přítomnosti, založená na naší zkušenosti z posloupnosti, na naší víře v logiku a obvyklost. Ve skutečnosti naše naděje samozřejmě nemohou podnítit její vznik, stejně jako naše lítost nemůže změnit Minulost. Ta ovšem má alespoň chuť, vůni a styl naší individuální existence. Budoucnost však zůstává stranou našich představ a pocitů. V každém okamžiku představuje budoucnost nekonečný počet větvících se možností. Přesně narýsované schéma by zrušilo samotný pojem času (v té chvíli vypustila pilulka první obláček). Neznámé, dosud neprožité, neočekávané, všechny ty úžasné průsečíky „x“, jsou neoddělitelnou součástí lidského života. Přesné schéma by připravilo východ slunce o překvapení, a tím vymazalo všechny sluneční paprsky –

Pilulka opravdu zabrala. Dokončil převlékání do pyžama, sestávající z řady neobratných, většinou nedokončených pohybů, které začal hodinu předtím, a došmátral se do postele. Zdálo se mu, že přednáší v posluchárně zaoceánského parníku a že nějaký pobuda, podobný stopaři z Hildenu, se jízlivě ptá, jak míní přednášející vysvětlit skutečnost, že si ve snech uvědomujeme, že se vzbudíme – není to snad analogie k jistotě smrti, a pokud ano, je budoucnost –

Za rozbřesku se s prudkým zasténáním posadil, celý roztřesený: jestli neudělá něco hned teď, ztratí ji navždycky! Rozhodl se okamžitě odjet do ženevského hotelu Manhattan.

Přivítal návrat vybroušených struktur po týdnu černé mazlaniny, znečisťující mísu do takové výšky, že ji nedokázalo smýt ani několikeré splachování. Zřejmě to nějak souvisí s olivovým olejem a klozetem italského typu. Oholil se, vykoupal, rychle oblékl. Není ještě brzo na objednání snídaně? Nemá jí nejprve zavolat do hotelu, než se za ní rozjede? Pronajmout si letadlo? Možná by ale bylo jednodušší, kdyby –

Křídla balkónových dveří v salónu byla dokořán. Návěje mlhy ještě stále pluly přes modravé hory za jezerem, ale tu a tam se o vrchol pod jasným tyrkysovým nebem otřel okrový štětec. Jeden za druhým proburácely kolem čtyři obrovské náklaďáky. Přistoupil k zábradlí balkónu a uvažoval, jestli někdy podlehl dobře známému nutkání se vším skoncovat, skočit dolů a rozplácnout se na dlažbě – podlehl? Podlehl? S jistotou se to nedozví. O patro níž a jakoby vedle stála Ada, upoutaná výhledem.

Spatřil její bronzové mikádo, bílý krk a bílé paže, bledé květy na tenkém peignoiru, nahé nohy, stříbrné pantoflíčky na vysokém podpatku. Zamyšleně, mladě, smyslně si škrábala stehno pod pravou půlkou: růžový podpis Ladory na pergamenu za komářího soumraku. Vzhlédne? Všechny její květy se k němu zářivě otočily a ona královsky velkorysým gestem zvedla a nabídla mu ty hory, mlhu a jezero se třemi labutěmi.

Vyběhl z balkónu a sletěl po krátkém točitém schodišti do třetího patra. V hloubi žaludku mu sedělo podezření, že to možná není pokoj 410, jak odhadl, ale 412 nebo dokonce 414. Co se stane, jestli ho nepochopila a nevyhlíží ho? Pochopila, vyhlížela.

Když „o chvíli později“ klečící a odkašlávající si Van líbal její milované studené ruce, vděčně, tak vděčně, s vědomím vítězství nad smrtí a zlým osudem, Ada, stále ještě rozzářená štěstím, se nad ním sklonila, a zeptala se:

„Vážně sis myslel, že jsem odjela?“

„Obmanščica (podvodnice), obmanščica,“ opakoval Van se zápalem a rozkoší blažené přesycenosti.

„Poručila jsem mu, aby to otočil,“ řekla, „někde u Moržej (‚morsů‘ nebo ‚mrožů‘, ruská hříčka se slovem ‚Morges‘ – možná vzkaz od mořské panny). A tys spal, jak jsi mohl spát!“

„Psal jsem,“ odpověděl, „mám hotovou pracovní verzi.“

Přiznala se, že po návratu uprostřed noci si vzala do pokoje z hotelové knihovničky (klíč měl noční vrátný, náruživý čtenář) svazek Britské encyklopedie, tady je, s tímhle článkem o Časoprostoru: „‚Prostor‘ (zní to dost sugestivně) je vlastnictví – ty jsi moje vlastnictví –, na jehož základě – ty jsi můj základ – mohou pevná těla zaujímat různé polohy.‘ Pěkné, že? Pěkné.“

„Žádné ‚vlastnictví‘, moje Ado, ale ‚vlastnost‘, a žádná ‚těla‘, ale ‚tělesa‘. Nedělej si legraci z naší filosofické prózy,“ protestoval její milenec. „Jediné, na čem momentálně záleží, je to, že jsem Času vdechl nový život, když jsem ho odsekl od jeho siamského bratra Prostoru a zdánlivé budoucnosti. Mým cílem bylo napsat něco jako novelu ve formě traktátu o textuře času, studii o jeho tajuplné podstatě s názornými metaforami, postupně stále četnějšími a velmi postupně vytvářejícími logický milostný příběh, který by se rozvíjel od minulosti k přítomnosti, rozkvétal jako něco, co se skutečně stalo, a stejně postupně anuloval analogie a znovu se rozpadal do čiré abstrakce.“

„Kladu si otázku,“ řekla Ada, „kladu si otázku, jestli snaha rozkrýt tyhle věci není tak trochu pošetilá. Můžeme poznat čas, můžeme poznat, jaký je čas. Nikdy ale nemůžeme poznat, co je Čas. Naše smysly prostě nejsou uzpůsobené k tomu, aby ho vnímaly. Je to, jako kdyby –“