Copyright © Richard Händl, 2015

Illustrations © Jiří Šorm, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7462-891-7

ISBN mobi 978-80-7462-244-1

Předmluva

Každý sečtělý či jinak intelektuálně saturovaný člověk ví, že výraz „šedá eminence“ znamená nějakého významného člověka, který nicméně zůstává v pozadí, v zákulisí. Bývá skoro nebo úplně neviditelný a pomocí svých důležitých a známých osobností (zpravidla jedné) tahá za nitky moci, a řídí tak velké dějiny.

Objektivně řečeno, takové osobnosti jistě byly a určitě existují i dnes. Jde vlastně o obdobu současného odborného poradenství lidí, kteří zastávají rozhodující posty ve společnosti.

Výraz „šedá eminence“ zavání tak trochu spiklenectvím, pravda. Ale spiklenectvím snadno uvěřitelným a logickým. Pokud diktátor bude vyrábět dějiny s jednou šedou eminencí, je to pohodlné a organizačně snadno proveditelné. Pokud by ovšem měl být ten samý diktátor řízen celosvětovým společenstvím iluminátů (jak se někdy s oblibou tvrdí), tak by to bylo i v době internetu složité, a navíc by brzy někdo všechno prásknul a se spiklenectvím by byl konec.

Výraz „šedá eminence“ vznikl jako hanlivé označení jednoho kapucínského mnicha jménem Francois Joseph le Clerc du Trembly, jinak zvaného páter (otec) Josef. Bez mnichovy rady se neobešel jeho přítel, známý kardinál vévoda de Richelieu, který byl prvním ministrem ve Francii a jejím faktickým vládcem. Richelieu byl také jedním z nejdůležitějších politiků v Evropě v době třicetileté války. Kapucíni nosí šedý šat z drsné látky. Kardinálové mají titul Eminence a šat mají červený. Tedy páter Josef je v takové kombinaci šedou eminencí. Jméno pátera Josefa se vyslovovalo potichu a s bázní, protože on sice veřejně nevystupoval, nicméně každý věděl, jak si s kardinálem stojí.

V této knížce je řeč o osobnostech, které většinou nenaplňují zcela „definici“ šedé eminence. Spíše jsou dnešní veřejnosti málo známí nebo úplně neznámí. Prostě středoškolské učebnice dějepisu na ně nemyslí, byť ve své době byli pro společnost důležití, a dějiny tak svým způsobem vyráběli. Pochopitelně v obrazu jásavých i temných barev. Většinou v obou směrech, protože lidé nejsou jenom černí nebo jenom bílí.

Pojďme se společně na některé ty padouchy či hrdiny blíže podívat.

Autor

I.

Jak to chodilo

Dvořané

Panovník nemohl vládnout sám, nikde na světě, tedy ani v českých zemích. Snad vládce nějaké široko daleko osamělé vesnice, která má dvě stovky lidí, by to ještě sám zvládl. A přesto i takový „monarcha“ by měl asi nějakého důvěrníka, prostě rádce, kterému by se mohl, když už nic jiného, tak aspoň svěřit. Ostatně by to mohla být i manželka nebo jedna z manželek.

Každý člověk o sobě někdy pochybuje, i silné osobnosti. A právě v takové chvíli je důležité mít někoho, komu věřím, komu se chci třeba jen svěřit bez očekávání nějaké rady nebo kým si chci nechat potvrdit své možná špatné rozhodnutí. Ta druhá osoba je většinou ostatním členům společenství dobře známá. Pokud ovšem ne a panovník ji z dobrých důvodů tají, stává se z ní tzv. šedá eminence.

Dvůr českého vládce byl v běhu času značně proměnlivý. Zpočátku to byla vlastně jen jeho nejbližší vojenská družina a několik dalších jedinců zabývajících se naprosto „podružnými“ záležitostmi. Třeba vybíráním daní, co bude družina, tedy dvůr, jíst zítra a za týden, starostmi o nocleh na cestách a sem tam nějakým tím poselstvím sousednímu panovníkovi.

Poselství jednala hlavně o tom, která dcera bude kam provdána, případně která cizí nevěsta bude dodána českým knížatům. Také ovšem proti kterému sousedu se s kterým sousedem spojíme za účelem spravedlivého přerozdělení jeho majetku.

Později, v době druhého českého krále Vladislava II., se už konstituovaly i oficiální dvorské úřady tak, jak bylo obvyklé v celé západní Evropě. Tedy maršálek, podkoní, číšník a komorník. K nim se později ještě přidal dvorský sudí. To byly úřady světské, obsazované až na naprosté výjimky jen právě vznikající českou šlechtou. Ještě abychom upřesnili: Přísně vzato pojem „česká šlechta“ by se měl užívat až s nastupujícím lenním systémem. Do té doby ti po knížeti nejvýznamnější muži byli nazýváni velmoži, předáky, případně kmety.

Ještě jeden dvorský post existoval, ale ten nebyl ve světských rukou. Byl to úřad kancléře. Panovník jej obsazoval z duchovenstva jemu oddaného (přesněji jím dosazovaného) – což byli zejména probošti vyšehradští. Tento úřad byl vlastně jakýmsi ministerstvem zahraničí. Bylo to pochopitelné, mezinárodním jazykem byla tehdy výhradně latina a tou rozhodně česká šlechta nevládla. Světskou šlechtou byl kancléřský úřad obsazován až později, zhruba od poloviny 15. století. Panovník a šlechta samozřejmě nevládli ani psanou češtinou, která ostatně tehdy ještě ani neexistovala. Natožpak latinou.

Pravda, přemyslovští panovníci uměli vesměs německy. Velká část z nich strávila část života v exilu, především v německých zemích. K tomu víc než často měli maminky, jejichž rodnou řečí byla němčina. Pokud to byly Němky, tak jim rozhodně přemyslovští manželé nebránili, aby synky učily i německy, protože věděli, že se jim to bude v budoucnosti jistě hodit. Když se ale do přemyslovské rodiny přivdala nějaká uherská Arpádovna, pro znalost maďarštiny se jistě obecně nehorovalo. Ostatně tak jako dnes. Nicméně jazyková vybavenost pro diplomatické účely (tedy latinská) byla ve světských kruzích mizivá. Změnili to až lucemburští panovníci. Ti měli všichni vynikající vzdělání a latina u nich byla povinností.

Do panovnického dvora lze také počítat i nejvyšší duchovní zemské představitele, tedy biskupa (později arcibiskupa) pražského a biskupa olomouckého. Ti až na výjimky byli velmi svázáni s českým panovníkem a pražský biskup jej často v nepřítomnosti zastupoval. Olomoucký biskup byl zpravidla českým knížetem přímo dosazen s tím, aby byl na Moravě jeho exponentem a vyrovnával tak vliv přemyslovských moravských údělných knížat.

Samozřejmě, stát se dvořanem záviselo vždy především na vůli panovníka. Naprostou volnost vládce ovšem neměl. Tak například všechny příslušníky dvora zdědil po svém předchůdci. Nějaké mohl vyměnit, ale všechny samozřejmě ne. Jednak neměl vždy adekvátní náhradu a svoji roli hrála také spřízněnost a význam toho kterého rodu, jejž si nemohl dovolit znepřátelit nějakým neuváženým vyhazovem jeho člena.

Soudržnost elit – panovníka a velmožů –, tedy v tehdejším slova smyslu vlastně soudržnost národa, se udržovala různě. Dalo by se říci vznešeně, že mělo jít o odpovědnost výše postavených osob za celek. Tak to platilo tehdy a mělo by to platit i dnes, ale…! Tehdy i dnes byli lidé stejní v tom, že se u nich svářela společenská morálka (veřejný prospěch) s možným osobním prospěchem. A často, tehdy jako dnes, veřejné dobro přednost před zájmy toho kterého jednotlivce nedostalo. Tedy bylo třeba tu soudržnost posilovat i jinak. Čím? Silou, samozřejmě, v té době i dost brutální. Jenže to by bylo samo o sobě jistě málo. Metoda cukru a biče platila vždy. Ten cukr, to byly dary!

Dary byly důležité prostředky pro udržování loajality ke knížeti a vůbec nadřízenému. Kníže dával dary dle významu a urozenosti osoby; dát dar menší, než byl společenský status obdarovaného, mohlo být pociťováno jako urážka. Kníže tedy byl nucen mít pro tyto účely dostatečnou zásobu hotovosti na dary, které samozřejmě mohly být i v luxusním zboží, jako jsou šperky, zbraně, ostatky svatých atd.

Velkým příjmem využitelným právě na dary byla pro panovníka odúmrť. To znamenalo, že když zemřel majitel statků bez dědice, připadl majetek jako dnes státu (tehdy kníže byl stát). Nemovitý majetek, a nemusel být ani velký, byl pro tehdejší velmože nejcennějším darem. Tím si panovník zajišťoval věrnost. Bohužel, jak to bývá, již v dalších generacích obdarovaného se potomci vděčni necítili. Panovníci tak dary nemovitostí fakticky oslabovali svoji moc, nicméně nic jiného jim prostě nezbývalo.

Úřad byl svým způsobem také dar. Nejrozumnější, i když ne vždy proveditelné bylo, když panovník nechal v úřadech rotovat různé své lidi. Pokud totiž byl úředník (třeba správce hradu Litoměřice) v úřadě dlouho, zapojil se do života místních elit sňatky, přátelstvím a podobně, a tehdy začala ochládat jeho loajalita vůči panovníkovi. Nicméně i úřady byly obsazovány především jen malým počtem rodů. Prostupnost mezi sociálními vrstvami byla malá, ale možná.

Pokud tedy budeme hledat naše šedé eminence, budou se rekrutovat především ze dvorského okruhu českého vládce.

Velmoži, předáci, kmeti, šlechta

Rozhodně není žádným tajemstvím, že o prvních staletích po vzniku českého státu (dnes je shoda v tom, že vznikl v 10. století) máme velmi málo konkrétních ověřených historických informací. O době předcházející v této souvislosti raději nemluvme.

Přitom ale v té době pochopitelně žili významní lidé, kteří měli velký vliv na chod společnosti. V kronikách jsou často nazýváni v různých synonymních variantách jako velmoži, předáci, nebo třeba kmeti (stařešinové).

My dost z nich i známe jménem, ale tím, případně ještě nějakou další zmínkou o dané osobě, to často i končí. A přece to byli lidé důležití a dnes v podstatě neznámí. Zkrátka byl by hřích se o nich nezmínit v souvislosti s tématem naší knihy.

Jenže – jak s takovými nepopsanými osobami napsat příběh? Nenapíšeme jej. Ale můžeme aspoň uvést, odkud se vzali, případně v jakém společenském postavení se pohybovali. Myslím, že některé z nich si zaslouží vyjmenovat.

Zajímavost tohoto seznamu spočívá i v tom, jak si laskavý čtenář jistě všimne, že je v něm velké množství evidentně křestních českých jmen, které dnes prakticky neexistují. Půjde vesměs o lidi, již se pohybovali na knížecím dvoře nebo přímo v knížecí družině. Také byli třeba správci knížecích hradišť nebo jinými knížecími úředníky a služebníky.

Každopádně do této skupiny nejsou zařazeny osoby duchovní, což byla jistě výrazná mocenská kategorie, ale jiného typu. Také v ní není účastno ženské pohlaví, které jistě bylo velmi důležité, ale hovořit o vdovách a manželkách jako o velmožkách či předačkách, natož kmetkách, zní trochu podivně.

Zde je velmi neúplný seznam:

Předák Aleš, Beneda, Bor – Mstišův otec, Borša – Olenův syn, Bořut – Božejův syn, Božej – Mutinův syn, Božej – Čáčův syn, Braniš – bojovník, Budivoj – Břenův syn, Čáč (Vršovec) – Božejův otec, Česta (Vršovec), Dětříšek – syn Buzův, Dobrohost – Hynšův syn, Domaša (Vršovec), Držikraj – Lubomírův syn, Držimír předák, Fabián – správce Vyšehradu, předák Heřman – snad bratr Viléma, Hovora knížecí služebník, Hrabiša rádce, Hrdoň – Zankův syn, Hyneš, Chřen, Jan – syn Čestův, Kochan (Vršovec), Kojata – syn Všeborův, Kukata družiník, předák Markvart (asi Němec), správce Mstiš – Borův syn, Mutina (Vršovec), Načerat – Tasův syn, Nemoj, Neuša – Dobřemilův syn, Nožislav – Lubomírův syn, Pavlík – syn Markvarta, knížecí vychovatel Vladislava I., Prkoš správce, Prostěj knížecí důvěrník, Protiven knížecí rádce, Předa – syn Zbyše, Sláva – Branišův bratr, Stan, předák Tas, předák Vacek, předák Vilém – Heřmanův bratr, Vnislav (Vršovec), předák Všebor, předák Vznata – syn Tasův, Zanek (Janek) – Hrdoňův otec, knížecí rádce Zderad.

Budeme se často setkávat s termíny, jako jsou velmoži nebo předáci, někdy také kmeti. Jde většinou o synonyma lidí, kteří byli rodovými předchůdci později vzniklé šlechty.

O šlechtě v pravém slova smyslu můžeme hovořit až po vydaných statutech knížete Konráda Oty II. z roku 1189, která zaručují dědičnost šlechtického majetku. Teprve poté se feudální šlechta začala formovat. Jsou obecně známa jména (příjmení) šlechtických rodů, jako například Rožmberkové, Šternberkové, Vartenberkové atd. To jsou ovšem jména, která vznikla podle hradu, který dotyčný pán, člen rodu, zpravidla poprvé vlastnil, a to jméno potom už dané rodině zůstalo.

Neznamenalo to ovšem, že nebyli známi starší předci toho dotyčného Rožmberka či Šternberka a jiných. Ti ovšem rodové jméno – příjmení – neměli, protože ještě žádný hrad nevlastnili. Byli to ovšem ještě před vlastnictvím hradů důležití lidé zastávající významné vojenské nebo úřednické funkce, kteří měli pouze křestní jméno.

To jméno se případně upřesňovalo tak, že se spolu s ním dodávalo i jméno jeho otce. Příkladem je třeba Jan, syn Čestův. Ostatně tak se to třeba v Rusku dělá dodnes (tzv. otčestvo).

V době, v níž žili, každý věděl, když se mluvilo třeba o Mutinovi nebo Markvartovi, kdo ta osoba je. Ale s postupem doby bylo potřeba tu rodinu nějak pojmenovat, aby bylo jasné, že třeba páni z Dubé a páni z Lipé jsou vlastně původem jedna rodina (Ronovci). Za starých dob se kronikáři víceméně shodli, že ty původní rodiny budou jmenovat dle erbů – znaků, které všechny následné různě se jmenující větve jedné rodiny měly společné. Abychom opět dali příklad: Páni z Dubé i z Lipé, protože měli jako společný znak ostrev, byli páni z Ostrve. Páni z Hradce a páni z Krumlova byli také původně jedna rodina se znakem růže – tedy páni z Růže.

Dějepisci ve století 19. v tom chtěli udělat pořádek, a tak začali ty celkové rodiny od jejich původu včetně rozrodů pojmenovávat podle prvního historicky známého předka. Tak z pánů Kančí hlavy vznikli Buzici (první známé jméno rodu byl Buz), z pánů z Růže Vítkovci (opět první známý předek byl Vítek) atd.

Je to složité, je! Tak to bývá, když se ve věcech dělá pořádek. Pokusím se letem světem napsat přehled těchto nejstarších rodin, zpravidla pojmenovaných podle prvního známého předka.

Buzici – zakladatel je Buz, otec Jetříška, který padl v bitvě u Trotiny roku 1110.

Znak – kančí hlava.

Z jejich rozrodu vznikly šlechtické větve (rody) například Zajícové z Házmburka, ze Šelmberka nebo Lvové z Rožmitálu.

Benešovici – snad pochází z Moravy z Dolního Benešova, teprve poté se přestěhovali do Čech. Zakladatel je Beneš z Benešova, poprvé uveden v letech 1219 – 1222.

Znak – zavinutá střela (na červeném podkladu).

Z jejich rozrodu vznikly šlechtické větve (rody) například z Kravař, z Bechyně nebo z Dubé.

Drslavici – Drslav, Držislav (doložen již roku 1062), Držikraj, Držimír; nejstarší velmožský rod s doloženým predikátem (přídomkem): Drslavův syn Oldřich ze Žižkov má predikát doložen k roku 1177; zemřel za třetí křížové výpravy v Palestině.

Znak – půlený erb, levá polovina červená, v pravé tři pruhy značící trojříčí (Vltava, Otava, Úhlava).

Z jejich rozrodu vznikly šlechtické větve (rody) například Švihovští z Rýzmberka nebo Černínové z Chudenic.

Hrabišici – zakladatel Hrabiše a jeho bratr Slavek.

Znak – ruka držící hrábě se sedmi zuby.

Z jejich rozrodu vznikly šlechtické větve (rody) například páni z Rýzmburka.

Hroznatovci – jejich předkem byl snad Heřman, který vykonal roku 1124 pouť do Jeruzaléma a měl bratra Viléma, jehož synové byli Sezema a (později blahoslavený) Hroznata (1160/1170–1217), podle nějž je rodina pojmenována.

Znak – troje černé paroží ve zlatém štítě.

Janovici – zakladatel Jan (nebo Kunrát z Janovic?), zmíněn roku 1222. Druhá alternativa je, že jde o potomky knížete Vlastislava.

Znak – stříbrno-červená polcená orlice na modrém štítě. Na prsou má zlatou sponu na koncích s trojlístkem.

Z jejich rozrodu vznikly šlechtické větve (rody) například páni z Klenové nebo Kolovratové.

Markvartici – zakladatel Markvart, první zmínka je z roku1144. Existuje také domněnka, že to byli pokračovatelé charvátských knížat panujících v Pojizeří. Zpočátku používali jména česká i německá. Tedy není jisté, zda to byli původem poněmčilí Češi nebo počeštělí Němci.

Znak – lvice (někdy kráčející, někdy ve skoku).

Z jejich rozrodu vznikly šlechtické větve (rody) například Lemberkové, Vartenberkové nebo Valdštejnové.

Ronovci – zakladatel Smil Světlík z Tuháně (narozen ve druhé polovině 12. století). Jméno je podle Ronova na Žitavsku, nebo podle erbu – znaku.

Znak – ostrev (německy Ronn).

Z jejich rozrodu vznikly šlechtické větve (rody) například Lichtenburkové, páni z Klinštejna, páni z Lipé nebo páni z Dubé (tito páni nebyli příbuzní pánů z Dubé z rozrodu Benešoviců, oba rody byly pojmenovány podle hradu Dubá, ale každý byl jinde).

Vítkovci – zakladatel Vítek z Prčice, první zmínka k roku 1169.

Znak – pětilistá růže.

Z jejich rozrodu vznikly šlechtické větve (rody) například páni z Hradce, páni z Krumlova, páni z Rožmberka, páni z Landštejna nebo páni ze Stráže.

Tasovci – zakladatelé Tas a Vznata.

Znak – křídla.

Z jejich rozrodu vznikly šlechtické větve (rody) například páni z Lomnice.

Načeradici – zakladatel Načerad.

Znak – černý lev.

Divišovci – zakladatel Diviš z Divišova, zemřel před rokem 1130. Postupně se přejmenovali na Šternberky. Nejsou známy žádné vedlejší větve, které by v mužské linii byly přímými potomky zmíněného Diviše. Rod existuje dodnes.

Znak – osmicípá zlatá hvězda (německy Stern) v modrém poli.

Vršovci – zcela zvláštní a v době své existence v podstatě daleko nejvýznamnější skupinu tvořil rod – dnes se usuzuje, že to byl spíše klan – Vršovců. Také v našem seznamu se jejich jména vyskytují oproti jiným daleko více. Jenže Vršovci jsou historickou kapitolou mnohokrát probranou, a nebudeme to tedy opakovat. Navíc vršovská historie v podstatě končí jejich hromadným vyvražděním v roce 1108. Je to rodina (?) tzv. rané velmožské šlechty, ve které známe ještě podle jména rody Těpticů a Municů. O nich ale mimo názvu nevíme vůbec nic.

Nedá mi, abych z uvedeného přehledu nezdůraznil, který z těchto prastarých rodů existuje ještě v současné době, a tím pádem je tak nejstarší z nejstarších z naší původní domácí šlechty. Víme, že u šlechty se stáří rodu velmi počítá (a hlavně vždy počítalo). Jsou to Šternberkové, ti jsou potomky Divišovců, dále Černínové, pocházející z Drslaviců, Valdštejnové z rozrodu  Markvarticů a nakonec Kolovratové z rozrodu Janoviců.

Je zajímavé, i když vlastně logické, že všechny tyto nejstarší rodiny pochází z Čech. Snad Benešovici jsou z Moravy, ale ani to není jisté. Pro Přemyslovce, poté, co natrvalo připojili Moravu k českému státu za knížat Oldřicha a Břetislava I. (zemřel 1055), existovalo několik možných scénářů.

Buď dobyli území, na němž se ještě nestačily vytvořit nové elity, protože Maďaři při likvidaci Velkomoravské říše tuto skupinu odstranili. Nebo, což našemu uchu bude znít hůře, Přemyslovci likvidaci staré moravské elity (ať už vyvražděním nebo vyhnáním) provedli až po jejím ovládnutí sami, tak jako to udělali s konkurencí dříve v Čechách (Slavníkovci a jistě i jiní). Potom pochopitelně začali do správy Moravy dosazovat své příbuzné a s nimi se tvořící družiny, které původně pocházely z Čech. Pravé moravské elity se z nich staly až postupně, i s vědomím své zemské příslušnosti.

Nutno ovšem pamatovat, že mnoho pozdějších šlechtických rodin vlastnilo statky na Moravě i v Čechách, a tedy se u nich ani nedá říci, zda to byli z hlediska zemského Čechové, nebo Moravané.

Nakonec rada od kronikáře, tzv. Dalimila, který velmože – předáky – šlechtu nazývá souhrnně zemané. Ta rada je samozřejmě platná i dnes, pro současné velmože – předáky:

„Zemané jsou pevnou hrází panovníka,
kdo je opomíjí, sám se trůnu zříká
a ze země měl by se ctí odejít.
Zemanům pak radím udržovat klid,
neboť vždy je lepší vlastní přísný kočí,
než když nad tvým vozem cizí bič se točí.
Ti, kdo proti vlastním lidem ruku zvednou,
pro udatné hlavy plakat budou jednou.
Buďte soběstační, buďte hrdi, Češi,
na ohnutou šíji sekyra se těší.
Buďte moudří, Češi, buďte uvážliví.“

(Pozn.: Citováno v novočeském překladu.)

Daň za mír (tributum pacis) byla placena ročně a platil ji každý svobodný občan. Byla to platba, jíž se uznávala knížecí moc, a také zároveň poplatek za udržení společenského pořádku, za který kníže odpovídal. Kníže se o daň dělil s některými církevními institucemi (i ty se samozřejmě na společenském pořádku podílely).

Přímým důsledkem této daně byl veřejnosti poměrně neznámý termín tzv. autotradice. Tedy vlastně dobrovolné darování sama sebe v podstatě do poddanství, protože tím se člověk vyhnul placení této daně. Lidé se tak vlastně za peníze vědomě zbavovali osobní svobody. Kolik by se takových našlo dnes? Ústava to naštěstí neumožňuje.

Proto se také usuzuje, že tyto daně s časem výrazně klesaly. Samozřejmě, stát si vždy najde nějakou náhradu (obvykle větší než byla ta původní), což se děje ostatně i v současnosti. Přibyly desátky, daně z piva, ze soli atd…

Vršovský klan

Kochan dle Kosmy je „muž zločinný, ze všech lidí nejhorší“ a Vršovci jsou „příbuzenstvo lidí zlých“. Tak náš nejstarší kronikář poprvé častuje tento rod a časem nikterak neubírá na jeho záporném hodnocení. Nepřizná žádnému jeho členu nic pozitivního a jen někdy je vůči jeho příslušníkům aspoň neutrální.

Můžeme tedy brát za jistou věc, že Kosmas nemohl být vůči této rodině ve své kronice objektivní. Není přece možné, aby se za dlouhou dobu, co se v  jeho textech objevují (112 roků), nenašla mezi Vršovci jediná kladná postava. Jediný dobrý a statečný bojovník nebo poctivý kastelán. Nikdo!

Kosmas rozhodně nechtěl Vršovce z dějin vymazat, jak se to někdy u kronikářů děje. Naopak chtěl zdůraznit jejich negativní význam právě tím, že se o nich a o jejich příbuzenských vazbách zmiňoval poměrně často. A protože nejstarší zprávy a nejvíce informací o rodu Vršovském máme právě od něj, je těžké hledat na jejich působení něco pozitivního.

Faktem ale je, že počet jmen členů této rodiny v Kosmově Kronice Čechů daleko převyšuje počty členů jiných rodin. Značí to jejich význam a důležitost, ale jistě také to, že na rozdíl od ostatních skupin, které označujeme jako rody, Vršovci v pravém slova smyslu „pouze“ rodinou nebyli.

Jak to tedy s jejich rodinnými vztahy bylo? Z raných dob na počátku naší státnosti známe písemně pouze tři „rody“, které Kosmas jmenuje společně. Jsou to Munici, Těptici a naši Vršovci. Pro vysvětlení: rod Slavníkovců se mezi tyto rody nepočítá, protože to byl rod knížecí (pravděpodobně s Přemyslovci spřízněný).

Obvykle se Vršovci řadí mezi tzv. ranou šlechtu nebo také původní šlechtu pozemkovou či úřednickou. Název „šlechta“ je v tomto případě zavádějící, protože šlechta vlastně u nás v době vyvraždění Vršovců ještě neexistovala. Myslím, že nejlepší označení Vršovců bude termínem velmoži či předáci. Samozřejmě netýká se to všech členů klanu Vršovců, ale pouze jejich hlavních představitelů.

Udává se, že „rodina“ Vršovců mohla mít i třeba tři tisíce lidí. Byl to tedy opravdu spíše klan než rod. Vznikal tak, jak bylo obvyklé v té době i v cizině, totiž že se do něj počítali nejen příbuzní v mužské linii, ale i v pokolení ženském, a tak příbuzenské vazby s každou další generací byly čím dál vzdálenější a košatější. Příslušnost platila prý po sedm pokolení.

Z pramenů, co nám zůstaly, vyplývá, že Vršovcům byly svěřovány především úřady županů (kastelánů), kteří spravovali knížecí hradiště s příslušným okrskem (udává se, že jich jen v Čechách bylo dvanáct).

Nešlo tedy asi o starou pozemkovou držbu této rodiny. Pokud existovala nějaká elita, která vlastnila v Čechách pozemky ze starších dob, tak se jí jistě Přemyslovci humánním či jakýmkoli jiným způsobem zbavili, hned jak mohli.

Vršovci ale docela dobře mohli být původně starým rodem bez velkého majetku. Tedy třeba z duchovního principu společností vážení, ale závislí na službě panovníkovi.

Počátky Vršovců v dějinách

Kronikář Václav Hájek z Libočan věděl, že hrabě Vršovec byl prvním rádcem kněžny Libuše a měl „v občanském průkazu“ jako trvalé bydliště Vršovice. Také věděl, že Libuše vládla od roku 713. Když jednou jela okolo Vršovic, tak ji napadlo (vždyť to byla vědma), že všichni Vršovci budou české zemi škodit. Podivné na tom je, že nedala hraběte Vršovce hned popravit nebo aspoň vyhodit ze státní – knížecí služby.

Jenže kněžna Libuše ve skutečnosti neexistovala, hrabě Vršovec též, a vůbec – hrabata se v českých zemích vyskytovala až o 800 let později. Tak jsme se zasmáli a můžeme jít k vážné historii (byť o ní víme sakra málo).

První, i když nepřímá zmínka o Vršovcích (bez konkrétního jména) se klade mezi roky 992–4. Tehdy vznikl konflikt mezi nimi a pražským biskupem Vojtěchem (později svatým) kvůli jisté dámě, která podvedla svého manžela s nějakým mladým klerikem.

Ten byl ve službách právě biskupových a Vršovci požadovali dle tehdejšího práva potrestání jeho a samozřejmě nevěrné manželky. Klerika asi biskup nějak ochránil, třeba tím, že jej zavčas odeslal na služební cestu co nejdál od Čech. Ale nevěrná nešťastnice se uchýlila k biskupu Vojtěchovi na Hradě do kostela (asi sv. Víta) a prosila jej o pomoc. Rozhorlená tlupa Vršovců se shromáždila před kostelem a požadovala její vydání. Vojtěch, který půlku života toužil stát se mučedníkem, se jim vydal vstříc a prý jim tvrdil, že svůdcem té ženy byl on sám a ať tedy místo ní raději zabijí jeho.

Vršovci asi byli dobře zpraveni, jak to vlastně bylo, tak jeho mučednickou nabídku odmítli s tím, že jeho nezabijí (byl to biskup), ale pomstí se na jeho rodině – bratrech, jejich ženách a dětech. Nakonec Vršovci porušili azyl, který platí na chrámové půdě, ženu vyvlekli z kostela a hned na prostranství před ním ji popravili. Biskup Vojtěch se na ně za takovou bezbožnost rozezlil, jak by ne, a utekl z Čech do Říma stěžovat si, jací jsou Češi ve všech směrech neznabozi. Po svatém Vojtěchovi si na českou bezbožnost stěžovalo ještě mnoho „vlastenců“.

Krevní msta?

Vzpomeňme si – ten smilný klerik popraven nebyl a tím, kdo jej zachránil, byl přece biskup Vojtěch. V tehdejších dobách byla krevní msta povinnou výbavou každé slušné rodiny. Vojtěchův přítel, lutyšský biskup Notker, který těsně po Vojtěchově mučednické smrti (roku 997) sepsal první svatovojtěšskou legendu, v ní vypráví, že Vojtěch utekl z Čech právě kvůli tomuto svému osobnímu konfliktu s Vršovci. Tím by mohlo být i vysvětleno vyvraždění Slavníkovců (roku 995) po zhruba roce od Vojtěchova odchodu do Říma. Tedy ne na rozkaz Přemyslovců, jak je tradováno. Vršovci tím vražděním byli možná jenom pověřeni, ale spíše šlo přímo o vršovskou iniciativu vyplývající z krevní msty. Svědčí pro to i skutečnost, že panující kníže Boleslav II. byl v té době neschopen vládnout (po mrtvici), a tak asi rozkaz k popravě Slavníkovců nevydal.

Ostatně krevní msta narušovala zemské pořádky a kníže měl v zásadě povinnost se tomuto zvyku bránit. Jenže z uvedených důvodů nemohl, a toho mohli Vršovci využít a také využili. Dle pověsti jim ale přeživší Slavníkovec biskup Vojtěch předpověděl, že na ně za to dopadnou tři osudové rány.

Každopádně po vyvraždění Slavníkovců moc Vršovců stoupala. Spíše však proto, že český stát procházel obrovskou krizí a v takových dobách se vždy najde někdo, kdo národu sdělí, že za to můžou „oni“, ti předchozí, kdežto „my“ jsme vždy věděli jak na to, ale nikdo nás neposlouchal.

První osudová rána

Když se na knížecí stolec dostal Boleslav III. Ryšavec, napřed se s Vršovci chtěl spřátelit. Dokonce dal jednomu z nich za manželku svoji dceru. Zde je nutno se pozastavit. Stala se tak u nás naprosto neslýchaná věc. Princezna z panovnického rodu s plnou legitimitou je provdána za sice významného, ale pořád jenom nějakého domácího velmože. To se nikdy do té doby a ani nikdy potom nestalo.

Tedy ano, je jedna výjimka. Kněžna Ludmila, manželka knížete Bořivoje I., pokud byla ze Pšova (Mělník), tak by jí bylo možno považovat za Češku. Jenže Ludmila byla podle většinového názoru historiků Srbka. Navíc Čechy ještě nebyly považovány za politicky sjednocené, proto vlastně Ludmila byla tak nebo tak cizinkou.

Vršovci se tedy sňatkem cítili povýšení a neváhali a zorganizovali povstání proti Boleslavovi. Boleslav asi nebyl nejlepším panovníkem, ale dobře věděl, jak se má zachovat český kníže proti povstalcům. Jeho nemilosrdná povaha se ostatně projevila již před tím, když nechal vykastrovat svého mladšího bratra Jaromíra a mladšího bratra Oldřicha se pokusil zavraždit.

Nicméně Vršovci přemyslovské rozepře brali jako milosrdenství (pro ně jistě příjemné zprávy). Kníže Boleslav III. tedy před vzbouřenci napřed utekl ze země, a když se asi po roce vrátil, tak vyhlásil, že všem povstalcům odpouští. Pozval je, tedy Vršovce, na přátelskou večeři, ale tam je ani nenechal dojíst a dal je povraždit. Svému zeti prý rozsekl hlavu osobně. To byla první osudová rána dopadnuvší na Vršovský rod (stalo se roku 1003).

Taková zabijačka, to už bylo moc i na ostatní české předáky. Ryšavec byl vyhnán a v podstatě definitivně zmizel z českých zemí (zemřel oslepený kdesi v Polsku).

Další vršovské hříchy - Velíz

K roku 1003 se klade ještě jedna událost, kdy se Vršovci ukázali nejen ve špatném světle, ale také jako hloupí opilci. Píše to o nich opět samozřejmě Kosmas.

Kníže Jaromír se vydal na lov do křivoklátských lesů. Není jasné, zda jej Vršovci doprovázeli, nebo na něj někde narazili. Každopádně na vrchu Velízi jej svlékli, spoutali, položili a přivázali ke kolíkům na zem. Vysmívali se mu a skákali přes něj na koních. Je to těžko uvěřitelná historka především proto, že kníže Jaromír by asi nejel na lov s houfem Vršovců. A když, tak by jeho přítomní družiníci jistě měli převahu.

Že by na lovícího knížete Vršovci narazili náhodou? A ve větším množství? Taková náhoda neexistuje. Tedy nejspíše na něj v záloze čekali se zlým úmyslem. Jenže jakým? Udělat si z knížete srandu a skákat přes něj na koních? To je víc než klukovina, ze které nic nekyne, jenom budoucí problémy. Jo kdyby jej chtěli zavraždit, tomu by se dalo rozumět. Ale to by se neopíjeli a knížete by hned zabili.

Každopádně Jaromíra trápili hodně dlouho. Protože jeho služebník jménem Hovora, který byl u přepadení, Vršovcům utekl a běžel (nejel na koni) do Prahy. Vzdálenost Velíz – Praha je dlouhá zhruba jako maratonský běh, tedy 42 km. Nemohl proto přivést pomoc v krátké době.

Ale Kosmas píše, že Hovora poté, co doběhl do Prahy, podal zprávu, co se právě stalo, přátelům knížete „a v tu hodinu přivedl je bez prodlení k hnusnému triumfu. Když je ti činitelé nepravostí spatřili, jak se náhle se zbraní na ně vrhají, rozprchnou se jako netopýři po lesních skrýších. Oni pak, nalezši knížete zle od much poštípaného a polomrtvého, – neboť jako roj včel se snášelo hejno much nad nahým tělem – rozvázali ho a dovezli na voze do hradu Vyšehradu. Služebník Hovora, vší chvály hodný přítel knížete, dosáhl té milosti za tu zásluhu, že bylo biřicovým hlasem všude po trzích provoláno, že Hovora sám i jeho budoucí rod mají být mezi urozenými a svobodnými na věky věkův. Mimoto dali mu i hodnost lovčího, jež přísluší ke dvoru Zbečnu a kterou od té doby až dosud drží v pokoleních jeho potomci.“.

Tady se Kosmas trochu popral s prostou logikou příběhu.

Druhá osudová rána Vršovců

Po jisté době počal vládnout mladší bratr Jaromíra, kníže Oldřich (v roce 1012). Přemyslovci, jak bylo běžné, si mezi sebou nevěřili, a tak se pochopitelně i navzájem špehovali, co má ten který za lubem a s kým se spojuje. Abychom jen necitovali kronikáře Kosmu, podívejme se, co na následující události říkala cizina ústy současníka, kronikáře, biskupa merseburského Dětmara: „Zde musím doplnit, jak kníže Oldřich, jehož jméno znamená nespravedlivý mamon, nechal zabít svého vynikajícího družiníka Božeje a mnoho dalších (byli to Vršovci), protože slyšel od falešných našeptávačů, že podporovali jeho vyhnaného bratra (Jaromíra) – a tak ostatní měli pochopit, čeho se mají do budoucna vyvarovat.“

To se stalo v roce 1014. Kníže Jaromír byl v tu dobu ve vězení v Utrechtu a Oldřich asi věděl, že se může vrátit. Proto zavčas likvidoval jeho straníky, k nimž v ten moment patřili Vršovci.

Tak vězněný Jaromír kdesi v dáli byl spojencem Vršovců? Moc logiky v tom opět nehledejme. Ne že by tam nebyla, ale my máme málo informací, abychom ji dovedli posoudit. Každopádně to byla tzv. druhá osudová rána, co dopadla na Vršovce.

Podíváme-li se na to aspoň trochu s odstupem, tak Přemyslovci čas od času zajistili, aby se rod Vršovců moc nerozrůstal, a nechali jich pár zabít. Vršovci je za to nemohli mít rádi, ale zatím Přemyslovcům na život nesáhli. Jen se občas spojili tu s tím, tu s oním, někdy s Poláky. Nebo ta hloupost na Velízi.

Kníže Oldřich měl už od té doby s Vršovci pokoj (aby ne). Nicméně když v roce 1034 zemřel, tak měl podle práva nastoupit vládu opět chudák starý a zmrzačený Jaromír (k vykastrování přibylo ještě oslepení od bratra Oldřicha). Jaromír rozumně usoudil, že už dospěl jeho synovec a Oldřichův syn Břetislav, který se jevil jako budoucí silný vládce, a tak tehdy tradiční řevnivost v přemyslovské rodině ustoupila rozumu a státnímu zájmu. Jaromír osobně vede Břetislava ke knížecímu stolci a před celou českou obcí jej dle Kosmy nabádá: „Ale oněch tam, kdož jsou Vršovci, nešlechetných otců ničemní synové, našeho rodu domácí nepřátelé, rodinní škůdci, střez se jako zabláceného kola a vyhýbej se spolku s nimi, protože nikdy nám nebyli věrni.“ Dále Jaromír vypočítává všechny hříchy Vršovců, co spáchali na Přemyslovcích, včetně velízské příhody. Navíc ještě dodává, že když si Přemyslovci ublížili jeden druhému, tak za to stejně mohou našeptávači Vršovci, protože samotné laskavé Přemyslovce by nějaká rodinná zvěrstva ani nenapadla.

Byla to dobrá státnická řeč. Kníže Břetislav se jí řídil celý život, a proto taky nikdy s Vršovci problém neměl. On ale byl typem knížete, který si dovedl zařídit, aby mu doma nikdo nedělal problém.

Zato chudák Jaromír na to doplatil. Vršovci se cítili Jaromírovým proslovem velmi pohaněni, a tak jej, vlastně už nevládnoucího penzistu, nechali zavraždit na knížecím dvorci v Lysé vynalézavým způsobem. Vrah na něj čekal za tmy v noci na záchodě a při konání potřeby Jaromíra zespodu probodl oštěpem.

Ticho po pěšině, ale…

Možná si Vršovci vzali k srdci věštbu sv. Vojtěcha o třech osudových ranách. Při vědomí toho, že už mají dvě za sebou, nechtěli se dočkat té třetí. Asi tušili, že by byla ještě horší. A tak se z velké historie na dlouhou dobu skoro vytratili.

To vytracení trvalo zhruba osmdesát roků. Spíše bych ale řekl, že Vršovci dále fungovali jako významná moc ve státě, jen jim nebyla dána příležitost se nějak významně projevit, a tak v kronikách té doby se o nich nepsalo. Až po nástupu knížete Břetislava II. na knížecí stolec v roce 1092 se najednou na scéně objevili hned dva významní předáci z rodu Vršovců. Mutina, který byl županem v Litoměřicích, a Božej, župan v Žatci.

V roce 1096 vedl kníže Břetislav II. vojenskou výpravu do Polska. Válčení s Polskem se stalo už dávno folklórem a výbornou příležitostí cvičit se ve zbrani a občas i něco ukořistit. Poláci to brali obdobně, a tak by se dalo říci, že nejednat se o válku, šlo pro oba národy o zdravé branné cvičení.

V Polsku při obléhání hradu Kamence si prý Břetislav vzal Mutinu stranou a vytýkal mu nějaké věci související s jeho a Božejovou neloajálností. Mimo jiné mu v Kosmově podání řekl: „Já, kdybych se nebál uraziti Boha, věru bych ti dal vyloupati oči, jak sis zasloužil; ale nechci tomu, protože je veliký hřích zkaziti, co prst Boží učinil na člověku.“

Loupat oči jim nemusel, ale popravit oba Vršovce asi měl. Kníže Břetislav je ale jen vypověděl ze země. Vršovci se uchýlili do Polska, kde měli zcela jistě dobré zázemí. Polský kníže samozřejmě vítal zasvěcené znalce českého prostředí a knížecího dvora.

O čtyři roky později těsně před Vánoci byl Břetislav II. při návratu z lovu zavražděn jakýmsi Lorkem. Stalo se to na knížecím dvorci ve Zbečně 22. prosince 1100. Kosmas píše: „Nazítří pak – bylo to před svátkem svatého Tomáše apoštola – ráno slyšel mši a šel pak na lov; a když se v noci již vracel, vyšli mu naproti služebníci se svítilnami a pochodněmi. A v tom Lork, bezbožný lotr, poslaný od ďábla, vyskočil z úkrytu, maje meč po boku, a vší silou bodl knížete loveckým tesákem přímo do útrob. A nejinak padl kníže do bláta, než jako by z nebeských výšin se jasná jitřenka snesla: Ihned družiny jeho, pln zármutku, přiletí zástup; vytáhli dýku a polomrtvého zvedli knížete. Onen však sluha satanův, dav se rychle na útěk tmavou nocí, zřítil se s koněm do jámy, kterou bystřiny spád tam snad vyhloubil, lijákem vzdutý.

Není jisto, zda meč, vypadlý mu z pochvy, či on sám si vlastní rukou probodl naskrze břicho tak, že mu vyhřezly celé vnitřnosti. Nastal poplach ve vsi, jedni skočili na koně, jiní ozbrojeni se rozeběhli sem a tam stíhati pachatele tak hrozného zločinu. Brzy ho jeden našel polomrtvého, a ač měl ránu jistě smrtelnou, přece mu uťal mečem hlavu řka:…“

Po zavraždění knížete Břetislava II. se mezi lidem ihned roznesla pověst, že Břetislav byl Lorkem zabit na popud Vršovců, Mutiny a Božeje, již v tu dobu, jak víme, dleli ve vyhnanství. Nebudeme zde bádat, zda to byla pravda nebo jen pomluva, stejně bychom na nic jistého nepřišli. Každopádně Čechové, kteří knížete Břetislava opravdu většinově měli rádi a truchlili za ním, o tom byli přesvědčováni a asi také přesvědčeni.

O to víc je zajímavé, že po krátkém čase (asi po roce) se oba Vršovci do Čech mohli vrátit zpět a byly jim vráceny i jejich správcovské úděly, Litoměřice a Žatec. Umožnil jim to nástupce na knížecím stolci Bořivoj II., bratr zavražděného Břetislava.

Rozhodně z toho ale nevyplývá, že by s nimi byl Bořivoj předem spolčen, a měl tak podíl na bratrově smrti. Ostatně jeho následník kníže Svatopluk si oba Vršovce ve významných funkcích podržel také a Mutinu ještě povýšil, že se na čas stal i zástupcem knížete v jeho nepřítomnosti.

Muselo v těch Vršovcích být nějaké kouzlo, tajemství, které tehdejším lidem připadlo samozřejmé, a tak se o něm vůbec nemuselo mluvit (natož psát). Nám se možná některé jejich skutky, prohry a návraty zdají nelogické, protože jsme odtrženi od tehdejší běžné reality.

Možná to bylo zvláštním původem (snad ještě pohanským kněžstvím) nebo třeba v rodině pěstovanými schopnostmi či třeba dokonale dlouhodobě budovanými klientelistickými vztahy, které u nás neměly obdoby, že mohli udržovat velkou moc klanu i přes jeho občasné neúspěchy.

Třetí osudová rána Vršovců

Vzestup vršovských velmožů Mutiny a Božeje a zejména jejich triumfální návrat z emigrace se nakonec stal prokletím všech Vršovců. Jen si to představte.

Celý národ se domnívá, že Mutina s Božejem byli hlavní strůjci atentátu na oblíbeného knížete Břetislava II., a oni se mohou za rok nato beztrestně vrátit a ještě jsou zpětně povýšeni? Doba asi pokročila. To by dnes (byť na základě pouhého podezření) nebylo možné.

In dubio pro reo (v pochybnostech ve prospěch obviněného) je právní zásada vzniklá sice už v římském právu, ale její uplatnění jako presumpce neviny bylo používáno až ve středověku. Je vidět, že z hlediska práva v poněkud zaostávajících českých zemích se na ni nebral, respektive bral zřetel, jak se to panovníkovi (tedy soudci) hodilo.

Kníže Bořivoj II. s Vršovci a jejich povýšením ale udělal zcela jistě chybu. Už předtím se tady objevil další pretendent knížecího stolce, olomoucký údělný kníže Svatopluk. Jeho tah na bránu, tedy na trůn, byl velký, a tak Vršovci usoudili, že přijde změna, a chtěli u ní být. Místo vděku se proti knížeti Bořivojovi spolčili s jeho mladším bratrem Vladislavem a poslali na Moravu pro knížete Svatopluka.

Český kníže chtěl Mutinu s Božejem konečně potrestat, ale někteří jeho rádci jej zradili a Vršovce varovali. Ti opět utekli, ale už ne do ciziny. Věděli, že za chvíli přitáhne do Prahy Svatopluk. To se také stalo a kníže Bořivoj byl vyhnán. Tak se dostal k moci nový kníže Svatopluk Olomoucký a na českém trůnu se objevil od dob Břetislava I. nezpochybnitelný bojovník – velitel, který vzbuzoval respekt doma i v zahraničí. Také nebyl hloupý, jak občas ti, co se spoléhají jen na svou sílu, bývají. Uměl si na to, co dokonale neznal, najít vhodné lidi. V té době mu radil i jistý Vacek, kterého si kníže Svatopluk velmi vážil. Ale proč si vzal do svého nejbližšího okolí také Mutinu?

Zřejmě to z výše naznačených důvodů jinak nešlo. Zároveň byl kníže Vršovcům zavázán, že jej podpořili, když zradili Bořivoje. Svatopluk možná nemohl v ten čas jinak, ale muselo jej napadnout, že je nebezpečné mít takové lidi na významných místech. Co tedy s tím?

Svatopluk žil válkou a po svém nástupu na knížecí stolec se zavázal římskému panovníkovi Jindřichu V., že jej bude podporovat v bojích proti Uhrům a Polákům. Proto také sebral vojsko a vyrazil do Horních Uher pomáhat římskému králi a zároveň pochopitelně tu zemi vyrabovat, jak bylo u Čechů chvályhodným zvykem. Kdyby totiž Češi nerabovali v cizině, cizinci by bojovali u nás. Taková byla tehdy doba (Evropská unie bohužel ještě neexistovala).

Svatopluk po dobu nepřítomnosti svěřil správu celé země do rukou svého předního rádce Vacka a Vršovce Mutiny. Když viděli Poláci, že Češi plení v Uhrách, vtrhli do Čech a počínali si obdobně. Pravda, zdrželi se prý jen tři dny, ale dostali se od hranic až někam k dnešnímu Hradci Králové (tehdy ještě nestál). Zda polskému vpádu mohl Mutina s Vackem zabránit, se už nedozvíme. Známe jen domněnky a tvrzení současníků, která si samozřejmě zásadně odporují podle toho, kdo to tvrdí a jaký má zájem.

Český kníže Svatopluk se po zprávě o polském přepadu v Uhrách zastavil, obrátil vojsko a vracel se domů. Možná už měl také plné vozy kořisti. Každopádně se rychle dozvěděl, že Poláci již odtáhli, a že se tedy vrací tak trochu zbytečně. Ledaže by chtěl vojsku udělat delší pochodové cvičení.

Možná, a já hádám, že velmi pravděpodobně, v něm uzrálo rozhodnutí, že teď nastal ten správný čas na trvalé řešení vršovské otázky – co s nimi?

Kronikář Kosmas, který tu dobu zažil, jako přímý účastník píše: „Zatím Svatopluk, plana hněvem, zuby skřípal, ač vzdálen, na vzdáleného Mutinu, očima jiskřil a hluboce vzdychal. Nemohl se dočkati dne, kdy chtě si na něm vylíti zlost, naprosto mu nestačilo pomstíti se nad Mutinou jediným; již se zavázal hroznými sliby a přísahou, že celý ten rod mečem zhasí jako svítilnu. A poněvadž několik jich měl před očima v své službě (Vršovců), v srdci se rmoutil, ale v tváři se jevil vlídným ke všem.“

Když Svatopluk přejel hranici mezi Moravou a Čechami, tak se zastavil v knížecím hraničním hradu Vraclav (u dnešního Vysokého Mýta). Tam si pozval Vacka s Mutinou a bylo jasné, že chválit je nebude. Tedy, bylo to jasné Mutinovi. Vacek coby Svatoplukův důvěrník asi věděl dobře, co se chystá, dokonce je pravděpodobné, že otcem této myšlenky byl právě on.

Kníže druhý den hned ráno svolal ve Vraclavi shromáždění všech přítomných velmožů a pronesl osudová slova: „Všem nám odporný rode a bohům protivné plémě, ničemní synové Vršovici, našeho rodu domácí nepřátelé! Zdaž mi kdy vypadne z paměti, co jste sehráli s mým pradědem Jaromírem na vrchu Velizi vám arci pro kratochvíli, nám však na věčnou pohanu? Což zapomenu, že jste lstivým úkladem zabili mého bratrance Břetislava, tu vynikající hvězdu v celém kruhu knížat, ty i tvůj bratr Božej? Čím se však provinil můj bratranec Bořivoj, jenž panoval pod vaší mocí a ve všem vás jako vlastní koupený otrok poslouchal? Ale pro pýchu vám vrozenou jste nesnesli knížete skromného a co jste se mne napopouzeli obvyklými úskoky, až jsem povolil vašim nešlechetným radám, a hřeše proti svému bratranci Bořivojovi, velmi jsem zhřešil, že jsem ho stolce zbavil! A to jest jediné, co mě tak bolí a na věky boleti bude.“ (Kosmas)

Kdyby se nejednalo o takovou tragédii, tak by bylo směšné slyšet, jak Svatopluk pomlouvá sama sebe, jak jej mrzí, že zbavil ve svůj prospěch vlády knížete Bořivoje a že za jeho ošklivé rozhodnutí samozřejmě mohou Vršovci. Kosmas pokračuje: „Slyšte opět ještě a opět, moji předáci, co spáchal syn nepravosti a hlava veškeré bezbožnosti, tenhle Mutina, jejž jsem já nedávno, když jsem s vámi táhl do boje, jako druhého po sobě zůstavil za nejvyššího správce této země. Ten dobrý člověk dělaje, jako by šel na lov, neostýchal se v noci zajíti do Polska do hradu Sviní (Svídnice), aby se uradil se svým strýcem Nemojem, jak by mne ze stolce svrhl.“

Po těchto slovech dal Svatopluk pokyn katovi a vyšel ven z místnosti. „Ten se vrhl ihned na Mutinu, jenž nic takového netušil. Jak podivuhodná byla trpělivost tohoto předáka! Při dvou ranách seděl bez pohnutí, a při třetí, když se pokusil vstát, byl zabit. V touž hodinu a v téže jizbě byli jati Vnislav, Domaša a dva synové Mutinovi.“

Nato Svatopluk vydal rozkaz k povraždění všech příslušníků rodu Vršovců včetně dětí! Řekl přede všemi přítomnými: „Kdo se nehrozí vyplniti můj rozkaz, tomu bude dána těžká hrouda zlata. Kdo však zabije Božeje a jeho syna, dostane stokrát tolik a bude vládnouti jejich dědictvím.“

Je jasné, že vraždit s knížecím požehnáním a za bohatou odměnu se setkalo s velkou odezvou: „Tak rychle nevyletí ani větrové, když jejich král Aiolos bodcem prorazí boky hory, pod níž jsou zavřeni, jako vskočili na koně předáci Vacula, Heřman, Krása i přemnozí jiní a letěli překotným během, aby dovršili osud Božeje a jeho syna; ostatní se rozeběhli po zemi a pátrali, jak by celý ten rod ze světa sprovodili.“

Je zbytečné popisovat další události vlastními slovy, když máme podrobnou zprávu od kronikáře Kosmy. Je zajímavé, že Kosmas, který pro Vršovce ve své kronice nemá dobrého slova, při jejich vyvraždění neskrývá překvapení až dojetí nad krutostí, se kterou skočil tento rod. A že náš kronikář musel být na leccos zvyklý.

Kosmas píše: „Zatímco usedal Božej ve vsi Libici, neznalý, žel, svého osudu, se synem a manželkou právě k obědu, přistoupil k němu chlapec, řka: ‚Hle, pane, běží sem mnoho lidí v nepořádku úprkem přes pole.‘ Ale on pravil: ‚Přicházejí z vojny, ať k nám přijdou s požehnáním Božím.‘ Co ještě to říkal, hle, divoký Krása otevře dveře, a zablesknuv vytaseným mečem, zvolá: ‚Pryč s tebou, zlosyne, pryč, ty protivný, jenž jsi mého příbuzného Tomáše zabil bez příčiny v čas postní.‘ I vstav jeho (Božejův) syn Bořut, vece: ‚Co činíte bratří? Je-li nařízeno, abychom byli zajati, můžeme býti zajati bez zbraní a bez hluku,‘ a v tom již měl, aniž co tušil, vražen meč do břicha až po jílec. A v té chvíli zbrocený ještě krví synovou meč byl do hrdla otcova vražen.“

Poprava Mutiny, tedy počátek vršovského vraždění, se stala v časném dopoledni dne 26. října roku 1108. Z Vraclavi poté okamžitě vyrazil Krása a spol. do Libice, kam dorazili druhý den okolo poledního. Božeje a další zabili hned, na přestávku na oběd a odpočinek rozhodně nečekali.

Dejme slovo opět Kosmovi: „Nemohl jsem se dověděti, kolik hlav z tohoto rodu bylo vydáno na smrt, protože nebyli zabiti ani jednoho dne, ani na jednom místě. Neboť jedni byli vedeni na tržiště a jako dobytek skoleni, jiní byli na hoře Petříně sťati, mnoho jich bylo povražděno v domech nebo na ulicích. Ale co mám říci o smrti synů Mutinových, jejichž smrt byla snad nad každou jinou smrt ukrutnější? Byli to hodní hošíci, v tváři sliční, na pohled líbezní, jakých ani bystrý umělec v bílé slonovině, ani malíř na stěně nedovedl vypodobiti. Neboť jsme je viděli, jak byli žalostivě vlečeni na tržiště, a slyšeli, jak častokrát volali: ‚Máti má, máti má!‘, až je oba krvavý kat, jako prasátka je drže v podpaží, podřezal nožem.

Rázem se rozprchnou všichni a do svých bijí se prsou, aby neviděli kata při tak ukrutném činu.“

Hrůza – ale odpovídající Svatoplukově rozhodnosti. Tak především v ten čas měl podporu panovníka Svaté říše římské, což bylo velmi důležité.

Svatopluk jistě v té době věděl, že Poláci, kde měli Vršovci odedávna své zázemí, budou bezprostředně po činu napadeni společným vojskem římského krále a Čechy.

Druhý důvod byl ten, že před českými předáky měl nezpochybnitelný důvod potrestat velezradu. Navíc nabídkou vysokých odměn za pomoc při jejich vyhubení se z těch bojovných a mladších předáků stala neřiditelná masa hrdlořezů, kterou by si nikdo už nedovolil zastavit. Tedy ano, kníže vydal rozkaz, ale na provedení se zúčastnil kdekdo, kdo dobře vládl mečem.

Epilog

Vršovci byli tedy vyhubeni, prý snad tři tisíce jich bylo zavražděno. Odezva na tuto zabijačku se objevuje v cizích pramenech. V očích ciziny nám to ale uškodit nemohlo, pověst krutých lidí jsme měli odedávna. To vzbuzovalo jen respekt.

Jenže když chcete vyvraždit společenství tisíců lidí, nikdy se to nepovede dokonale. Vždy někdo uteče. Navíc víme, že v Polsku okolo Vršovce Nemoje byla celá jejich skupina. Také musíme počítat s tím, že v tom množství se někdo mohl ztratit, jako že mezi Vršovce nepatří. Přátelství mezi předáky mohlo, a jistě se tak stalo, někoho zachránit. Kolik jich zbylo naživu, nikdy vědět nebudeme a není to ani důležité. Podstatný fakt je, že již nikdy do české historie výrazně nepromluvili.

Pomsta

Víme ale, že český kníže Svatopluk nepřežil vyvraždění Vršovců ani o rok. 29. září roku 1109 byl v Polsku na Svatopluka spáchán atentát. Uprostřed knížecí družiny ve vojenském táboře jej vrah zezadu probodl skrz naskrz kopím. Tím odvážným mužem byl skoro s jistotou Vršovec Jan, syn Čestův.

Kupodivu už za rok po atentátu byl onen Jan, syn Čestův, dopaden v Čechách. Proč se vracel? Je s podivem, že jej soudil nám známý předák Vacek, v té době palatin, tedy první muž země po novém knížeti Vladislavu I. Ten Vacek, který byl strůjcem vršovského osudu. Tedy s podivem je především to, že Vacek Jana odsoudil pouze k uřezání nosu a vyloupnutí očí. Co si o tom myslet?

Pro doplnění, zde jsou známá jména příslušníků Vršovců do doby skončení třetí osudové rány na ně dopadnuvší: Kochan, Borut – Božejův syn, Božej – Mutinův syn, Božej – Čáčův syn, Čáč Vršovec – Božejův otec, Dětřich – donátor kláštera na Ostrově u Davle, Česta Vršovec, Domaša Vršovec, Jan – Čestův syn, Mutina Vršovec, Olen – Boršův otec, Olen – Boršův syn, Vnislav Vršovec, Neuša, Nemoj.

Ještě bych se rád pro doplnění zmínil o zbylých troskách rodu, o nichž aspoň něco víme. Vršovec Nemoj II. se stal kastelánem v Litoměřicích, jeho bratr Jarohněv kastelánem v Žatci a později, v letech 1144 – 1177, královským komořím. Jinak je známo, že i dlouho po vražedném roce 1108 měli Vršovci pozemky v kraji Litoměřickém (však tam také dlouho správcovali). Konkrétně šlo o vsi Vražkov, Krabčice, Chržín a Libkovice, Martiněves a Mnetěš. Jistě i další, třeba zrovna Vršovice, které leží kousek od Loun. Vzhledem ke svému umístění budou jistě spíše nějak spojeny s rodinou Vršovců než dnešní známá čtvrť Vršovice v Praze.

V Dalimilově kronice je napsáno, že zbylí Vršovci byli vzati na milost českým knížetem Bedřichem ve druhé polovině 12. století. Zároveň jim byla dána do erbu sekera (bradatice), „by svú hanbu jměli na paměti, káza jim bradaticu na ščítě jmieti“.

Posledním příslušníkem rodu, který se objevuje v pramenech k roku 1227, je jakýsi Matouš, syn Nemoje II., jako majitel vsi Protivíce (neznámo kde).

Vršovci jistě byli vnitropolitický problém a je vlastně divné, proč se jich Přemyslovci nezbavili daleko dříve.

Důvod vidím snad právě v tom, že jich bylo velké množství. Slabý kníže si to nemohl dovolit, neboť by proti sobě spustil bouři, jako se stalo Boleslavu III. Ryšavci. A silný kníže, třeba Břetislav I., zase neměl, jak bychom dnes řekli, právní důvod je všechny vybít. Pro pár lidí užší rodiny by se důvod jistě našel, ale pro tisíce?

Jak rozhodnout, zda krvavé rozhodnutí knížete Svatopluka bylo správné, nebo ne? A z jakého pohledu? Z pohledu státního prospěchu, z lidského hlediska? Zde budou pocity a názory jistě rozdílné tak, jako byly rozdílné vždy. Lidé vždy byli a jsou stejní.

Právní historik Hermenegild Jireček, rytíř ze Samokovu (zemřel roku 1909), který se Vršovci intenzivně zabýval, tvrdil, že dle německých kronikářů českému knížeti Svatoplukovi poradil sám římský král Jindřich V., „ať všechny Vršovce mečem vyhladí“.

Sv. Prokop – český zemský patron, význačný muž, jenž opustil manželku s dětmi, aby se stal mnichem. Za to, že osobně seřezal kdekoho včetně čerta, byl svatořečen. Aby ne, když po své smrti hrozil i papeži, že jej také ztluče, nebude-li kanonizován.

Existuje teorie, že tento světec pocházel z rodu Vršovců. O tom ale Kosmas jistě nevěděl, jinak by to ve své kronice musel zatajit. Nebo spíše by o sv. Prokopovi vůbec nepsal.

Rytířský rod Sekerků ze Sedčic odvozoval svůj původ od Vršovců (měli v erbu zkřížené sekery). Jeho příslušník Jaroslav Sekerka ze Sedčic kvůli tomu padělal už v 16. století listiny. Nicméně později byli Sekerkové (na základě tohoto falza) císařskou dvorskou kanceláři uznáni jako Sekerkové ze Sedčic, hrabata Vršovská. O uznání se zasloužil nejvyšší vachmistr císařského vojska Jaroslav Sekerka ze Sedčic roku 1666. Rod už dávno vymřel.

V Polsku prý je (tedy spíše počátkem 20. století bylo) 27 šlechtických rodů, které odvozují svůj původ od Vršovců. Jména mají samozřejmě různá, nicméně pojítkem všech je erb, kdy v červeném poli je bílá oksa, což je česky sekyra – bradatice.

II.

Knížecí období

Podiven – blahoslavený vrah

Informací o životě a smrti našeho prvního světce, sv. Václava, není mnoho. Je i málo jmen s ním a tehdejší dobou spojených. V čase jeho zavraždění se dají všechna jména, která se v nejstarších pramenech vyskytují, snadno spočítat. Myšleni jsou pochopitelně pouze lidé žijící v Čechách.

Ostatně můžeme si je i vyjmenovat: sv. Václav a jeho rodina – otec Vratislav I., matka Drahomíra, bratr a vrah Boleslav, sestra, blahoslavená Přibyslava. Dále je to už jen pár jmen – sluha a druh Podiven, kněz a učitel Učen, družiníci Hněvsa, Tuža, Tira, Česta a Mstina, kněz Krastěj, kouřimský kníže Radslav, kněz Pavel. Neměli bychom pro úplnost zapomenout také na současníky s Václavem přímo nesouvisející – vrahy jeho babičky Ludmily, vikingské družiníky Tunnu a Gomona.

O reálnosti osob a jmen ve Václavově rodině se nepochybuje. Ostatní účastníci a přítomní boleslavské vraždy jsou však velmi zpochybnitelní. Jestli skutečně pod takovými jmény existovali, to už nikdo nedokáže.

Jeden z nich nicméně s velkou pravděpodobností existoval a je dost důvodů pro to, abychom o něm mohli mluvit jako o skutečně historické osobě. Byl jím Václavův sluha nebo druh jménem Podiven.

Proč?

V podstatě všechny informace o tehdejší době můžeme čerpat pouze z našich nejstarších legend a také z okrajových zpráv z ciziny. Podiven je zmiňován jen ve svatováclavských a svatoludmilských legendách. Nejdříve jako bezejmenný sluha, později – prvně v Gumpoldově legendě – už je jmenovaný jako Podiven.

Jeho role na knížecím dvoře je vykládána různě, ale vždy vyplývá, že to byla v podstatě nejbližší osoba knížete Václava. Nejpodrobněji o něm píše mnich Kristián, pravděpodobně Václavův synovec, v legendě s názvem Život a umučení svatého Václava a jeho babičky, svaté Ludmily. Zkráceně se jí říká Kristiánova legenda. O Podivenovi se píše, že to byl Václavův komorník, druh, bojovník, správce knížecího dvora a také učený muž. Myslím, že nebudeme daleko od pravdy, když řekneme, že Podiven byl tak trochu tím vším.

Dle kronik Podiven pomáhal Václavovi při přípravě vína a chleba pro podávání svátosti, učil ostatní číst a psát a byl i správcem knížecího majetku. Že Podiven neměl daleko ke zbraním, potvrzuje i to, že měl provést vraždu jednoho z boleslavských spiklenců.

Kristián o tom píše, že po Václavově smrti jeho stoupenci, kteří nestačili uprchnout, byli povražděni. Mezi utečenci byl i Podiven, jenž se uchýlil do Němec. Po čase se vrátil domů s touhou pomstít smrt svého pána. Věděl, kde žije hlavní účastník boleslavské vraždy – uvažuje se, že to byl Hněvsa –, a navštívil jej (pravděpodobně to bylo v Boleslavi). S sebou měl samozřejmě meč: „Když tam přišel, zastal ho, jak odpočívá v teplé lázni, jež se nazývá v obecné řeči stuba.“ Hněvsa(?) jej pozdravil: „Buď zdráv, příteli, buď zdráv.“ A Podiven mu odpověděl: „O mé srdce a zdraví se Bůh postará, ty však jsi již dříve všeho zdraví a spásy pozbyl, a proto ve svém hříchu zemřeš a na věky zahyneš.“ A překvapeného Hněvsu mečem zabil. Potom ale Podiven udělal chybu: „Uchýlil se do lesa, ale když se tam již bezstarostně pohyboval, smrt dvořanova a vražedný čin byly oznámeny bratrovrahovi a ten dal les rychle obklíčiti svými služebníky a hned ho chytili a oběsili.“

Je podivné, že právě v době Hněvsovy vraždy byl kníže Boleslav zrovna v Boleslavi. Já chtít pomstít Václava, tak bych zabil Boleslava. Ale holt Podiven měl jinou představu, nebo věděl něco, co my nevíme, co se v kronikách nezachovalo.

Například často zmiňovaná spekulace, že v případě Václava nemuselo jít o vraždu, ale o nešťastnou náhodu. Potom by ovšem Boleslav nebyl bratrovrah.

Cesta k blahoslavenosti

Oběšený Podiven ale dělal neplechu. Jeho mrtvolu nechali viset za Boleslaví v lese na místě, kde byl polapen. Vrány, ostatní ptáci ani hmyz se těla nedotkli, a tak tam visel netknutý po tři roky. Nicméně nehty mu rostly dále, vlasy též, dokonce mu i šedivěly a bělaly. Tak jej Boleslav nechal na tom samém místě zakopat do země. Jenže z té zase vycházela záře a lid se divil a to místo navštěvoval.

Boleslav pochopil, ostatně podobnou zkušenost měl už s Václavem, že bude nejlepší Podivena pochovat důstojným způsobem. „Tělo toho muže bylo z onoho místa vyzdviženo a přeneseno ve zbožném průvodě kněží a nábožných mužů a žen a pochováno na hřbitově kostela svatého Víta, takže svatý Václav, pochovaný v tomto kostele, a onen dvořan pochovaný venku, jsou jen zdí od sebe odděleni.“

Toto je stěžejní věta v Kristiánově legendě. S pomocí archeologických nálezů z doby, kdy se archeologie ještě archeologií nenazývala, i archeologie nedávné se fakticky dokazuje, že Kristiánova legenda, aspoň ve věci Podivena, hovoří pravdu.

Podivenův hrob

Dle mnicha Kristiána byl dnes blahoslavený Podiven pohřben hned vedle zdi rotundy sv. Víta na Pražském hradě. V podstatě oddělen jen zdí od hrobu svého pána Václava. Zdálo by se, že se takové umístění k legendě hodí. Dostává tak krásný pohádkově-mytologický rozměr.

Jenže – když v roce 1060 nechal kníže Spytihněv II. přestavět rotundu sv. Víta na románskou baziliku, tehdejší stavitel chrámu na inkriminovaném místě opravdu narazil na kostru muže, a protože toho místa se dotýkala přestavba kostela, nechal kosti srovnat do hraničky a přezdil je zdivem.

Při průzkumu a dostavbě katedrály v roce 1911 architekt Hilbert narazil na tyto ostatky v bezprostřední blízkosti západní apsidy bývalé rotundy. Ostatky byly ověřeny antropologem Jindřichem Matiegkou, který zjistil, že se jedná o muže. To těžko může být náhoda, že by právě na tomto místě byla pohřbena nějaká jiná anonymní osoba než právě náš Podiven.

Kosti, které se blahoslavenému Podivenovi přisuzují, byly uloženy přímo v katedrále sv. Víta. V ostatkové kapli, v relikviáři hned vedle sestry sv. Václava, blahoslavené Přibyslavy.

V roce 1974 při antropologickém výzkumu kosterních pozůstatků Přemyslovců a jiných významných osob, který vedl antropolog Emanuel Vlček, bylo zjištěno, že kostra muže označeného jako Podiven patří muži 170 – 172 cm vysokému, střední robusticity, stáří 40 - 50 let. Zde je dobré dodat, že knížeti sv. Václavovi bylo dle antropologů v době smrti 40 roků.

Tedy Podiven nemohl být knížecím mladým pážetem, ale spíše opravdu vzdělaným správcem knížecího dvorce, tedy bojovníkem a možná i spolužákem mladého Václava. Každopádně byli s Václavem zhruba vrstevníci, případně byl Podiven o něco starší.

Shrnutí

Je jasné, že Podiven byl pro knížete Václava velmi důležitou postavou, a tak zcela jistě patří do našeho seznamu šedých eminencí. Rozumím, že byl Podiven po smrti beatifikován – blahoslaven. V případě druha sv. Václava to jinak asi ani nešlo.

Je ale nutno dodat, že to byl vrah, byť jeho pohnutky chápeme. A vraždit, byť ze msty, by blahoslavený neměl. Navíc byl to prý mučedník. Pokud někoho popraví za vraždu, tak by neměl být nazýván mučedníkem.

Nakonec perlička, kterou mi je stydno i napsat. Nicméně zvídavý čtenář si ji jistě rád přečte.

V jedné svatováclavské legendě (jejíž původ je starý a složitý) a která se nazývá podle svého objevitele, profesora Nikolského, je popsána historka o tom, že souložnice knížete Václava mu byla nevěrná s jeho průvodcem a pomocníkem Podivenem. Václav je při aktu přistihl a z vrozené dobroty svou milenku Podivenovi věnoval.

Tedy – Podiven pomáhal Václavovi při přípravě vína a chleba pro podávání svátosti, učil ostatní číst a psát, byl správcem knížecího majetku a také společně s knížetem spravoval touhy jisté raně středověké dámy.

A za to si blahoslavení bezesporu zaslouží!

Parvenu Vacek

Velmož Vacek je typickým příkladem velkého vzestupu a stejného pádu.

Většina lidí, i těch, kteří se o historii tak trochu zajímají, ale neví, kdo byl předák, někdy se také označuje jako velmož, Vacek. Nikdy to jméno neslyšeli. Pravda, kdyby měli vyjmenovat jiné předáky – velmože, asi by to také moc slavné nebylo. Kdo tedy byli ti předáci?

V raném a v začátcích vrcholného středověku tak u nás nazýváme lidi, kteří měli (samozřejmě až po přemyslovské knížecí rodině) zcela zásadní moc. Byla to především stará rodová šlechta (Vršovci a další), dále vybraní členové družiny přemyslovských knížat, jimž byla svěřována správa knížecích hradů, a jiní lidé, kteří se svými schopnostmi vyšvihli až na knížecí dvory. Těch dvorů tehdy bylo vždy tolik, kolik mužských dospělých přemyslovských knížat sídlilo v Čechách a na Moravě. Panovníkem byl ale samozřejmě pouze pražský, tedy český kníže.

Vacek patřil do poslední jmenované skupiny předáků (Wacek ad comitem), tedy lidí původně nízkého postavení. Kronikář Kosmas vícekrát psal o jeho nízkém původu, který i ironizoval, že prý byl „pod selským mlýnem narozený“. Nicméně, jak vidno, tehdy se i člověk z rodiny mlynáře mohl dostat na společenské výsluní. Běžné to ale rozhodně nebylo, jinak by Kosmas Vackův původ tak často nezmiňoval.

Později to už možné nebylo v podstatě vůbec. Nově vznikající rodová šlechta si to velmi hlídala.

Vacek se dokonce na čas stal prvním mužem po knížeti, a to bylo pro kronikáře Kosmu skandální. Kosmas byl prostě založením tradicionalista. Náš nejstarší kronikář navíc musel Vacka velmi dobře znát, oba se ve stejném čase pohybovali přímo na Pražském hradě.

Vacek pocházel z Moravy a nějakým způsobem se dostal do přízně knížete Svatopluka, který vládl olomouckému knížecímu údělu. Jak se mlynářský synek dostal ke knížeti, nevíme a nikdy se to nedozvíme, nicméně skoro s jistotou můžeme hádat, že to nebylo pro chrabrost a vojenskou zdatnost, ale pro jeho chytrost. Vackova chytrost, či spíše vychytralost je Kosmou zvýrazněna vícekrát a dostatečně, bude to tedy nejspíš pravda.

Když se český kníže Bořivoj II. v roce 1103 zapojil do panovnických rozepří v Polsku, vydatně mu pomáhal jeho bratranec Svatopluk Olomoucký. Nevíme sice, zda už tehdy byl Vacek Svatoplukovi rádcem, ale víme, že polský kníže Boleslav III. Křivoústý dal jako úplatek knížeti Bořivojovi 1000 hřiven stříbra, aby dál do událostí v Polsku nezasahoval. Bořivoj pak udělal chybu. Myslel si, že svému moravskému bratranci nemusí dát za jeho pomoc žádný podíl. To se mu nakonec vymstilo.

V roce 1105, tedy dva roky nato, už se Vacek v pramenech objevuje jako blízký rádce olomouckého údělného knížete Svatopluka. Ten plný ambicí na získání českého trůnu přitáhl k Praze, zastavil se před Pražským hradem, jenže nikdo jej nevítal, dokonce ani nikdo jeho vojsko neposílil. Tak mu to totiž bylo dopředu od několika českých velmožů – předáků slibováno. Kníže Bořivoj byl v té době u císaře v Německu. Není to ale jisté, je možné, že se o Svatoplukově tažení včas dozvěděl a stačil se vrátit. Důležité ale bylo, že jeho vojsko v Praze mu zůstalo věrné, byť trochu zbabělým způsobem. Jeho velitelé uzavření s vojskem na Hradě se báli svést se Svatoplukem rozhodnou bitvu, ač měli údajně k dispozici sedmkrát více bojovníků než Svatopluk. Za takovou věrnost je po návratu Bořivoj asi moc nepochválil.

Svou roli snad sehrála pověst Svatopluka jako železného vojáka, nebo bázlivost či opatrnost velitelů na Hradě. Svatopluk se přesto musel stáhnout, protože na dobytí hradu s tak početnou posádkou zkrátka neměl…

Kosmas píše: „Svatopluk se objevil na poli se šesti pluky pěkně v pořádku seřaděnými, a poněvadž mu nikdo nevyšel naproti od hradu, jsa bez rady a na pochybách, na chvíli se zastavil; potom přebrodivše se přes řeku Vltavu pod vesnicí, jež slove Bubny, přiblížili se ke hradu, ale našli brány zavřené a na zdech bojovníky připravené k ráznému odporu. Byvše tam od jedné služky na hradbách stojící hanebně potupeni, vrátili se touž cestou a vztyčili stany mezi oběma hrady na místě, kde se v sobotu konají obchody…“ (Místo „mezi oběma hrady“, tedy Pražským hradem a Vyšehradem, odpovídá zřejmě dnešnímu Staroměstskému náměstí.) „…a ihned obrátiv se na cestu do Moravy se svou družinou...“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Šedé eminence v české historii.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.