PODPOŘTE NAKLADATELE

PŘÍMÝMI NÁKUPY

NA JEHO ESHOPU

knihy, CD, DVD

a digitální produkce

se nabízí zde

http://www.eshop.carpe.cz

JE TO

KROMĚ JINÉHO

LEVNĚJŠÍ!

Děkujeme a vážíme si Vaší přízně!

Jan Šmíd

Zapomenuté krásy vlasti

2016

Jan Šmíd

Zapomenuté krásy vlasti

Stáhněte si zdarma v App Store naši aplikaci pro iPad Carpe Diem Online.

Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu nebo v aplikaci. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření, je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takovéto sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Všechna práva vyhrazena.

Tato publikace ani její část nesmí být publikována, uchovávána v rešeršním systému nebo přenášena jakýmkoli způsobem (včetně mechanického, elektronického, fotografického či jiného záznamu) bez předchozího souhlasu nakladatelství.

No part of this may be reproduced in any form or by any elektronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

© Jan Šmíd – dědicové c/o DILIA, 1972

© Carpe diem, 2016

www.carpe.cz

Made in Moravia, Czech Republic, EU

ISBN 978-80-7487-117-7 (pdf)

ISBN 978-80-7487-118-4 (epub)

ISBN 978-80-7487-119-1 (mobi)

O knize

Kniha Zapomenuté krásy vlasti, která vyšla v roce 1972, seznamuje čtenáře s opomenutými zajímavostmi u nás. Nikoli tedy s Pražským hradem, Karlštejnem či Špilberkem, ale s kulturními klenoty, které během času upadly v zapomenutí, exponáty s dojímavou historií a přírodními jedinečnostmi nacházejícími se stranou hlavních cest. Podle autora jde o „výlety, které stojí za to“. Tomu tvrzení neublížila ani léta, jež od napsání svébytného „cestopisného“ titulu uplynula. Doprovází ji 74, dnes již dobových, fotografií pořízených přímo Janem Šmídem a 15 nakreslených plánků, jak se k popisovaným místům dostat.

O autorovi

Jan Šmíd (1921–2002) byl autorem humoristických a detektivních novel a historických románů. Pocházel z dělnické rodiny, jeho otec byl původně námořníkem. Vystudoval obchodní akademii, po maturitě pracoval jako účetní ve Velkokupeckém podniku bratří Vodičkových. Za nacistické okupace byl totálně nasazen v továrně Eta v Praze. Po roce 1945 pracoval jako grafik a účetní, v roce 1959 se stal redaktorem časopisu Svět motorů. V letech 1965–70 studoval Fakultu sociálních věd a publicistiky UK. Po obhájení diplomové práce byl před státnicemi vyloučen ze studia za články proti okupaci Československa. Státní závěrečné zkoušky vykonal dodatečně v roce 1971. V roce 1981 odešel Jan Šmíd do důchodu a od té doby se soustavně věnoval literatuře. V roce 1990 se stal předsedou české sekce AIEP (autorů detektivní a dobrodružné literatury).

V jeho díle vynikají tři okruhy: humoristické romány, historický cyklus a detektivní prózy. Všechna díla ukazují Šmídovu mnohostrannost, schopnost respektovat zákonitosti žánru, ale uchovat si rovněž svébytný rukopis v tak různých žánrových oblastech.

Úvodem

CESTOVAT – POZNÁVAT: prvotní lidský pud, pozměněný civilizací nejprve na jeden z ukazatelů životního standardu a v našem století na zcela samozřejmou nutnost.

Bylo by nesmyslem tvrdit, že obojí můžeme anebo musíme najít jen doma, ale stejným nesmyslem by byl názor, že něco zajímavého můžeme poznat jenom v zahraničí. V Československu máme nepřeberné množství zajímavostí, památek i přírodních krás. Dokazují to koneckonců i zápisy v pamětních knihách, dopisy a články v zahraničním tisku, svědčící, že naopak zase cizinci hledají to všechno u nás. A nalézají.

Je mnoho knih, návodů a brožur o cestování do zahraničí. Tato kniha vám ukáže zapomenuté krásy u nás. Nenajdete v ní popis Pražského hradu ani Karlštejna, není tam Špilberk a chybí i brněnské výstaviště. Ale je v ní mnoho kulturních klenotů, které během času upadly v zapomenutí, exponátů s neznámou a dojímavou historií a přírodních zajímavostí, které míjíte, neboť jedete po hlavní silnici. A přece jsou to všechno „výlety, které stojí za to“.

Leta byly otiskovány v časopise Svět motorů a mnoho čtenářů jej odebíralo jenom pro ně, neboť někdo se chtěl seznámit s technickými novinkami, druhý se sportovními výsledky a průběhem velkých závodů a opět jiný s údržbou vozů; ale všichni bez rozdílu byli a jsou mototuristy. A všichni chtějí jezdit za poznáním, byť se někdy týká jenom ticha, tajemného nápisu vytesaného do kamene, či neznámého jezera s čirou a ledovou vodou a jindy zase uměleckých památek, které nám závidí celý svět.

Tato kniha neni itinerář.

Není možné objet všechny uvedené objekty při jediné dovolené a není to ani jejím účelem. Nechcete přece navštívit opuštěné pleso pod staletými smrky, tiché a romantické, zelené jako by do něho napadaly smaragdy, stisknout spoušť fotoaparátu a spěchat dál. Ty „zapomenuté krásy vlasti“ nejsou seřazeny podle významu nebo hodnoty, ani podle krajů, podle ročních dob, ba ani ne podle toho, týkají-li se přírody, architektury či výtvarného umění. Jsou vloženy do listů knihy jako plané růže, ty skromné a přece tolik půvabné a tak omamně vonící květy našich polí a luk a návsí.

Vyberte si tedy – a jeďte; všechna místa si zaslouží vaši pozornost.

Pyšný, ctižádostivý a energický byl Ferdinand I. jako král. Jako manžel byl pokorný, milující a pozorný a věděl, jak udělat manželce radost. Jednou letohrádkem, podruhé prostou větvičkou fíku.

Na hlavě klobouk z pavích per

myslivec na stráži stojí

Překrásný zámek Belveder

důstojník v italském stejnokroji

On myslí na vzdálenou otčinu

kde slunce zlatí piniové svahy

U zablácených nohou leží mu

barevná pohlednice Prahy

Vítězslav Nezval

VĚTVIČKA FÍKU DO RUKOU DÁMY

PRAVDĚPODOBNĚ se na cestu nevydáváte samotní, neboť člověku samotnému nedobře jest, a potom, neměli byste se o své zážitky s kým podělit, ani s kým na ně později vzpomínat. Máte-li s sebou společnici, buďte k ní stejně galantní, jako byl Ferdinand I. k Anně, byť to byla jeho vlastní manželka. Dějiny nám sice říkají, že Ferdinand byl postavy malé, poněkud nahrbí, že jeho krk byl delší, než obvykle krk bývá, ústa měl stále pootevřená, vystouplý spodní ret a zahnutý nos, což by příliš nesvědčilo o naší představě kavalíra. Ale v jednání byl prý velice energický a také pyšný, ctižádostivý a toužil po velikých činech.

A my jeden z těchto jeho činů teď navštívíme.

Národní umělec Vítězslav Nezval mu věnoval překrásnou báseň. Otiskli jsme ji na začátku dnešního výletu a těžko bychom hledali výstižnější popis. Z jeho klenutých arkádových ochozů s jónskými sloupy pozoroval Rudolf II. hvězdy a celá stavba, plná lyrického kouzla a smyslového půvabu je vyzdobena dvaaosmdesáti reliéfy italského kameníka. Paola della Stella. Ve cviklu arkád na západní straně, obrácené k zahradě, je nad třetím sloupem odleva reliéf Ferdinanda I. a Anny.

Je to první vlastní kompozice Stellova, provedená v duchu vyvážené a sharmonizované symetrie zralé renesance. Na její levé straně je král, podávající své choti větvičku s fíky. Na to, že byl příslušníkem nejmocnějšího panovnického rodu v tehdejší Evropě, je to čin až podivuhodně mírumilovný. Oblečen je vycházkově a dlouhý, rovně zastřižený plášť, složený ve svislé záhyby, mu sahá až po kolena. Roucho se širokými, na ramenou rozšířenými klopami, je vpředu otevřeno a klopy i dolní okraj pláště jsou lemovány meandrem. Na prsou mu spočívá řád Zlatého rouna, na hlavě baret se zdviženým okrajem.

Jak ukazuje baret i kabátec, je celý kroj německý, jaký tehdy začali nosit hlavně velmoži. Na rozdíl od španělského pláštíku má rukávy a také úzké a dlouhé kalhoty se jinde v Evropě v té době nevyskytovaly. Obut je do střevíců se špičkou a v pravé ruce drží po španělském způsobu rukavičky. Sklání hlavu a jak se zdá, nemá své choti nikterak za zlé, že tak velice zklamala jeho naděje. Neboť se chtěl sice zprvu stát českým králem právem dědickým, podle starých smluv mezi rody lucemburským a habsburským, ale hlavně díky svému manželství s Annou, dcerou krále Vladislava Jagellonského.

První důvod jsme mu neuznali, neboť dědické smlouvy zrušil už římský císař Bedřich III, a druhý také ne. Princezna Anna byla totiž prodána před smrtí otcovou a bratrovou, takže podle tehdejšího českého práva nemohla – „jsouc vybyta“ – dědit; dědictví bylo možno uplatňovat vždy jenom dopředu a nikdy zpět. Potom jsme však ustanovili volební výbor a jak praví Staré letopisy české – „ty všecky osoby, učinivše přísahu, volily krále a vyhlásily ho na tu přísahu ve středu před sv. Šimonem a Judou, apoštoly božími, ve veliké světnici přede vší obcí, a vyhlásil Jeho Milost pan purkrabí pražský na Hradě pražském, a to arciknížete rakouského Jeho Milost knížete Ferdinanda. A tu byl ode vší obce velice vděčně přijat a hned potom do kostela šli a Te Deum laudamus zpívali a z děl stříleli, chválíce Pána Boha za to, že již pána a krále mají.“

Čili, zvolili jsme ho za krále sami a dodnes je nejasné, proč jsme se s ním před tím tak malicherně hádali Při tom jsme měli na vybranou i kandidáty domácí, jako například Zdeňka Lva z Rožmitálu a z Blatné a Vojtěcha z Pernštějna, takže naprosto neobstojí tvrzení, že „z nouze každej Ferda dobrej“. Vyskytly se i hlasy, abychom zvolili rodilého Čecha nebo alespoň někoho, kdo by česky uměl a mohl nám poroučet v mateřštině. Nakonec jsme však vybrali Ferdinanda, který sice mluvil španělsky (jak by ne, když se ve Španělsku narodil), francouzsky, italsky, německy, vlámsky a latinsky, jenom ta čeština mu jaksi nešla a nikdy se jí nenaučil.

Ferdinand slavnostně odpřísáhl, že bude zachovávat svobody země a za veliké slávy byl v Praze korunován olomouckým biskupem Stanislavem Thurzem. Potom samozřejmě „maje dětí moho a chtěje se ukazovati jako slavný král, znamenité útraty na to vedl. A ježto mimo Křivoklát a Poděbrady nic svého vlastního v Království českém neměl, musil všelijak od mnoha let mysliti na to, kudy a kterak by mohl k nějakým důchodům přijíti, z čeho by mohl se svými dětmi živ býti a se vydržovati.“ Nu – na to až dosud každý panovník vždycky přišel, a nebylo proto důvodu, aby na to nepřišel i Ferdinand. Nejprve „přisliboval, připovídal, hory i doly sliboval“, až Pražané i ostatní města uvěřili, že jeho slova „nikdy nepůjdou nazpátek“, a v tu hodinu hned mocí sáhl, všecky statky jim pobral a naposledy je všechny o čest, některé pak z nich i o hrdla připravil. A posadiv se v svém majestátu „na tom prkenném placu, velmi škaredě na Pražany hleděl“.

Za ty peníze, které takto bohulibým způsobem získal, dal postavit letohrádek, nejčistší renesanční stavbu mimo Itálii. Věnoval jej své choti, která na zmíněném reliéfu stojí vpravo proti němu v dlouhém řasnatém rouchu, s dlouhými prošívanými rukávy. Přes ramena má přehoz, splývající vzadu až k zemi. Na prsou má křížek. Hlava, rovněž s baretem se zdviženým okrajem, je nakloněna vpřed. Vlasy vzadu jsou spoutány jedinou italskou částí oděvu, síťkou na způsob mužského calotte. Ostatní šat je rovněž německý. Nataženou pravicí přijímá královna větvičku s fíky, levicí si přidržuje pravý přední cíp pláštíku.

Před ní běží malý chundelatý psík.

Kompozice dvou vertikálních hmot po stranách reliéfní plochy je jednoduchá, ale – jak soudí A. Mihulka – pro dekoraci fasády velmi účinná. Uspořádání osob je doplněno skupinami stromů na okrajích, spojených dole naznačeným terénem. Kompozice linií nohou a zvlášť rukou, jež vyjadřují akci podávání a přijímání větévky, je celkem symetrická a dostředná a jejím opěrným centrem je kolmo stojící snítka. Také skloněné hlavy královským manželů (Ferdinandova vyjadřuje účtu a je níže) směřují k tomuto středu. Obličej králův zachovává (stejně jako obličej jeho choti) základní znaky podoby a jeho vyholené tváře svědčí o tom, že reliéf byl zhotoven před rokem 1574. Po tomto datu si totiž nechal narůst na znamení smutku nad úmrtím královny plnovous.

Zpívající fontána, jejíž bronzové tvary znějí tichou a líbeznou melodií

Smutek mu ovšem nijak nebránil, aby „nad řádem a právem a aby se žádnému v ničem nic neubližovalo, ruku svou milostivou držeti ráčila vpravdě toho času byl tak čistý v Království českém řád, že se v pekle – kde není žádný řád, ale ustavičný strach – snad lepší řád zachovává. Neboť kdo koho o hrdlo, o poctivost, o statek chtěl připraviti, toliko aby se s pouhou a lživou žalobou na někoho utekl, tehdy hned ten a takový byl beze všeho slyšení vzat, vsazen, zmučen a naposledy opraven. Ten a takový řád a milé právo se na ten čas v Čechách drželo.“

Při všem tom smutku se tedy, jak nám píše učený bakalář a radní písař Starého Města Sixt z Ottersdortu (Acta zrum gestaurum), Ferdinand držel velice statečně.

Královský letohrádek, kterému se právě podle tohoto reliéfu začalo říkat letohrádek královny Anny, je nejen současný se slohově totožnými stavbami v Itálii, ale svou tendencí je dokonce předběhl. Jako dvorská stavba se vymyká domácím měřítkům a zařazuje se mezi stavby mezinárodního významu. Je první stavbou vyspělé vlašské renesance ve střední Evropě. Stojí v Praze v Královské zahradě a před ní, ve středu giardinetta, je od roku 1571 bronzová Zpívající fontána. Ulil ji mistr Jaroš (ve spolupráci s Vavřincem Křičkou, Hansem Peysserem a Wolfem Hofpruckerem) a kalich její nádrže, do kterého vrhají andílci tenké proudy vody, skutečně zpívá a vytváří uprostřed velkoměsta jeden z mála koutů, kde lze ještě snít.

Arkáda – překlenutí podpor oblouky, vymezující prostor zpravidla jednostranně otevřený

Calotte – kněžská čepička

Giardinetto – náročně řešená renesanční zahrada, většinou s ornamentálním zimostrázovým parterem, často též s fontánou a altánkem

Kompozice – uspořádání určitých prvků celku (uměleckého díla)

Meandr – (ve výtvarném umění) – ornament tvořený souvislou, pravoúhle zalamovanou linií

Reliéf – tvar vystupující ze základní hmoty; plastickou formou vytváří ilusi třetího rozměru

Te Deum laudamus – Tebe, Bože, chválím – počátek církevního chvalozpěvu

Jedné dala věčnost bible, druhé umění Petra Brandla. A tak se před Maří Magdalénou skloníme i my, třebaže byla v obou případech spíše hrdinkou plného života než ženou, odříkající se světských rozkoší.

Žena a hřích

Matematická rovnice o dvou neznámých veličinách

Jež se v ničemu nerovnají

Nevyrovnatelná rovnice

Nad kterou se zastavují kybernetické stroje

Plus i minus ztrácejí hodnotu

Hřích a žena

L. Cahya

KAŽDÝ SE PŘED TEBOU SKLONÍ

ABYCH NAVÁZAL ještě na slova ze Starého zákona, neboť verše tuniského básníka podávají situaci poněkud kuse, musím dodat, že první polovina té rovnice šla prvního dne po sobotě časně ráno k hrobu. Uzřela odvalený kámen, nějak se jí to nezdálo a běžela k Šimonovi Petrovi řvouc: „Vzali Pána z hrobu a nevíme, kde jej položili.“ Ten se šel podívat, uzřel a uvěřil, neboť ještě neznal Písma, že měl z mrtvých vstáti, a odešel. Ale Marie zůstala u hrobu a plakala, obrátila se zpátky a uzřela Ježíše an stojí, ale nevěděla že je to on. „Ženo, co pláčeš? Koho hledáš?“ oslovil ji a ona myslila, že je to zahradník. Když ji však oslovil jménem, poznala ho.

Potom následuje zmínka o těch sedmi ďáblech, a proto bývá Marie Magdaléna ztotožňována s hříšnou ženou v domě Šimonově. Tak se její jméno stalo symbolem pro kajícnici. Těch sedm ďáblů mohlo být jednak sedm hlavních hříchů, ovšem to se zdá na jedinou bytost, byť by to i byla žena, trochu příliš. Mohlo jich být ovšem i méně, ale protože je sedmička číslem posvátným (stánek úmluvy měl sedmiramenný svícen, Peršané sedm duchů zlých a sedm dobrých, sem je archandělů, sedm skutků milosrdenství, sedm týdnů postu před velikonocemi, sedm slov promluvil Spasitel a kříži, mohamedáni přijdou po smrti do sedmého nebe, Indové mají sedm riffů, sedmihlavého draka, sedm jazyků boha Agni a sedm růží slunci), proto jí snad dějiny ty hříchy tak trochu znásobily.

Ovšem je také možné, že v sobě měla opravdu sedm ďáblů. V tom případě by se pravděpodobně jednalo o Belzebuba, Asmodea, Baela, Beliala, Byletha, Paymona a Pursana. To je celá pekelná hierarchie, jíž je podrobeno dalších 23 pekelných knížat s 6666 pekelnými legiemi, z nichž každá čistá 6666 ďáblů, čili dohromady tu máme 44 435 556 pekelných bojovníků. To je údaj, ku kterému došel v druhé polovině 16. století Jan Wier, lékař vévody Viléma IV. ve svém díle De praestigiis daemonorum et incantationibus ac venificis.

Ať tak či onak, jedno je jisté. Marie Magdaléna vešla do dějin a musíme se jí zabývat i my.

Kostel sv. Václava v Mníšku pod Brdy

Větu, kterou máme v titulu článku, řeklo mnohoslovných tohoto světa, jenomže zanikla beze stopy buď jejich úmrtím, nebo smrtí té, které platila. Slib dané Petrem Brandlem však platí dodnes, ač se mu zaň dostalo velice černé odplaty.

Není se co divit, byl dán ženě.

Musíme ovšem popravdě dodat, že se mu tohoto nevděku dostalo v rámci staré pravdy, že boží mlýny melou pomalu, ale jistě. Předtím totiž Petr Brandl opustil svoji enu i se třemi dětmi, kdysi „poctivou pannu Alenu Františku, pozůstalou dceru po nebožíku panu Janu Bartoloměji Glossovi, měštěnínu a tolikéž malíři královského Starého Města pražského“. Ona to sice žádná oslnivá krasavice nebyla (jak se můžeme na vlastní oči přesvědčit na obraze Vidění svaté Terrezie v kostele sv. Josefa na Malé Straně v Praze), ale to si měl rozmyslit dříve. Teď měl na krku žalobu u pražské konsistoře, „že mimo rodinu žije, ani ji (svoji manželku), ani děti dostatečně neobživuje, ba i s lecjakými ženštinami pobývá“.

Těmi lecjakými ženštinami myslila paní Alena tanečnici Esteru, která přijela do Prahy s vlašskou operou. Byla prý snědá a svěží jako májové jitro a dovedla učinit z lásky umění. Sám Petr Brandl o ní psal: „Velmi rád vzpomínám na sladké podvečery se svojí Magdalénou na Skalce“.

Pozorné čtenáře jistě zarazil rozdíl ve jménech. Ale j to tak správné. Tanečnice se jmenovala Ester a Brandl podle ní namaloval pro hraběnku Benediku Čejkovou z Olbramovic Maří Magdalénu. Je jisté, že tuto důstojnou dámu při pohledu na obhraz nenapadlo nic nemravného, neboť čistému vše čisté a z Brandlova modelu převzal obraz jenom fyzickou podobu obrácené kajícnice. Ale ani po namalování se jeho milostnice příliš nekála, ba ještě hůře, odešla mu s jiným. Takže kát se vlastně mohl on, ale i tady musíme připustit, že se této příležitosti neuchopil s dostatečnou vervou.

Ale budiž mu to odpuštěno, neboť maloval.

Maloval světice i starce, Madony, umírající mučedníky i litující hříšníky, maloval je se stejnou vášnivostí, s jakou žil a nanášel barvy na svá plátna s neutuchající invencí. Gesta jeho postav vzrušují a jejich pohledy jsou zanícené, hovoří o prudkém, vše zachvacujícím žáru v duši. Jeho smyslové malbě odpovídal barokní vztah k rozkoším života, jeho sugestivnímu štětci odpovídala uvolněná kompozice baroka. Tulácký život bohéma zanechal po celých Čechách stopy velkého talentu a dodnes sklízí spravedlivou odměnu v uchvácených citech návštěvníků galerií i chrámů, kteří se přísli poklonit jeho dílům.

Brandl maloval svůj život.

Svrchovanou měrou je i v obraze Marie Magdalény.

Tento obraz, jeden z prvních, které namaloval, byl původně vytvořen olejovými barvami přímo na omítku, což bylo u Brandla rovněž zcela výjimečné. Před časem, při budování o půldruhého metru a obraz musel být přenesen. Tak došlo k unikátnímu zákroku, ojedinělému na celém světě: k přenesení freskového obrazu na plátno. A dodejme hned, že to byla práce tak úspěšná, že obraz, ačkoliv nebyl vůbec restaurován, září v původních barvách, které mu dal mistr vrcholného baroka v Čechách v roce 1694.

Nebyla to ovšem jednoduchá záležitost. Restaurátoři nejprve přímo na obraz nalepili šest vrstev plátna, proloženého papírem, a na tuto vrstvu namontovali desku ze silných prken. Dvaceti šedesáticentimetrovými šrouby ji zachytili na stropní trámy a ty potom na půdě upevnili dráty a šikmo seřízli. kolem obrazu vydlabali pět centimetrů širokou rýhu a z vnitřku i z půdy, takže se uvolnil a na řetězech jej spustili na podlahu. Nakonec z rubu odstranili trámy, cihly a maltu až na vrstvu obrazu, která byla místy jenom dva milimetry silná. Malbu poznali prosakováním barvy. Celý obraz potom zbrousili a napustili pryskyřicí smíchanou s olejem. Tato směs pronikla plnou vrstvou zacelila všechny trhlinky a tak obraz vyztužila.

Celou tuto práci provedli Josef Král a Rajmund Ondráček. Tajemství pevnosti olejomalby spočívá ve skutečnosti, že Brandl smíchal sádru s volskou krví a tím dosáhl úžasné pevnosti a tvrdosti. Tak se vyplnila Brandlova slova, že se jeho milence budou klanět všichni lidé.

Obraz je umístěn v kostele sv. Václava v Mníšku pod Brdy, v tomtéž kostele, kde v letech 1786-88 působil na kůru pomocný učitel Jakub Jan Ryba, a v roce 1893 hrál na varhany Antonín Dvořák.

Agni – Oheň, indický bůh, prostředník mezi lidmi a bohy, dopravující oběti lidí bohům. Opěvován byl hodně ve vědách.

Brandl, Petr Jan – 1668-1739, jeden z největších českých malířů vrcholného baroka. Proslul jako portrétista a malíř oltářních obrazů.

Rišiové – žreci; mezi ně patří Rádžarišiové (královští rifové), Dévarišiové (božští rifové) a Bráhmarišiové (synové Bráhmy, tudíž mudrci).

Ryba, Jakub Jan – 1765-1815, český skladatel, mimo jiné složil známou českou lidovou vánoční mši Hej, mistře. Je rovněž autorem hudebního slovníku.

Védy – nejstarší indické literární památky náboženského a filosofického obsahu, psané v mantrovém dialektu nebo v sanskrtu; nejdůležitější jsou čtyři sbírky: Rgvéda, Sámavéda, Jažurvéda a Atharvavéda.

Cestou jich spatříte deset. Stavěli je neznámí lidé, prostí řemeslníci, tesaři, zedníci. Jejich jména se nevyskytují v původních ani v soupisech památek, ale zvoničky, doklady lidového umění, tu přesto stojí a – zvoní.

Na pozadí plném kopřiv, bodláčí a stonků

visí provaz z režných nití, přivázaný k zvonku.

Podle staré pověsti z dob hradních bílých paní,

zazvoní-li na ten zvonek, splní se tvé přání,

jedno jediné, to, na němž nejvíc záleží ti,

víc než jedno nemůže ten zvonek vyplnit.

Vítězslav Nezval

ZA HLASEM ZVONŮ

ZVONIČKY prosté jako polní kvítí. Staré. Dřevěné. Půvabné se svými šikmými stříškami, cibulovitými báněmi, se svými kabřinci i kuklami, s valbami, s kuželovými, přilbovými i zvonovými střechami. Skromně stojí na návsích, u venkovských hřbitovů, na okrajích obcí, téměř nepovšimnuty, beznadějně zastíněny činžáky z panelů. A přece, jaký vzácný pocit klidu a pohody, takřka již zapomenutý nám vyvstane ze dna duše, když zaslechneme jasný hlas zvonku. Večerní vzduch ho roznáší nad lány obilí a tmavý obrys lesa na obzoru ho vrací – ztichlý – nazpět. Už dávno se při něm neklekává a málokdo se modlívá, alespoň se však zastavme, abychom ho ničím nerušili.

Za humny bloudí klekánice, děti spěchají domů.

Přál jsem si tedy také „ to přání, na němž nejvíc záleželo mi“ a zazvonil. Na renesanční zvon z roku 1553, ulitý k poctě sv. Barbory, vzácnou práci zvonaře Brikcího z Cimperka. Předtím jsem prošel zasněženým hřbitovem, na němž se hroby zdvíhaly pod bílým sněhem jako zahaleny do rubášů a vystoupil po krkolomných schodech až pod zvon.

„Srdce má v opravě,“ řekl mi průvodce.

Lapal jsem po dechu a měl jsem dojem, že by moje mělo jít do opravy také. Ale potom jsme otevřeli obě okna a nehybný zvon se ukázal v celém majestátu svých patnácti metrických centů a já na obě srdce zapomněl. Měl jasný, lahodný, čistý zvuk, a celá ta masa kovu reagovala na pouhý poklep nehtů. Vyhlédl jsem z okna a byl jsem přesvědčen, že ten tichý zvuk musel doletět až k zamrzlému rybníku, protože velký smrk na jeho břehu se zachvěl.

Cesta po schodech dolů byla ještě zajímavější a opravdu si myslím, že si splnění přání zasloužím.

Tu zvoničku jsem našel v Nabdíně, a protože vám to asi nic neříká, tak ještě dodám, že je to devět kilometrů od Kralup nad Vltavou. Pro naše dnešní putování jsem vybral právě zvoničky, prosté svědky minulosti, obepínající Slaný jako prsten s malými průzračnými kamínky. Abychom nedávali žádné přednost, představím vám je jako rytíře sv. Grálu.

První byly Uhy. Článek v kladenské Svobodě říká, že bohatost obce nebo jejích patronů (hraběte či urozeného rytíře) se poznala podle zvoničky. Bohaté obce mívaly zděné, vysoké, zdobené, se třemi, čtyřmi i více zvony, obce malé a chudé měly zvoničky dřevěné a ty nejchudší i nejnuznější jenom rozštěpený strom a jediný zvonek v jeho vidlici.

Zvonička v Uhách je malá a chudá a bude jí pomalu dvě stě let. Stojí skromně u samé cesty a její zvonek klinká proti modrému nebo, jako by svolával slunce a vítr, který by vyčistily silnici od jarního bláta. Ale má asi příliš slabý hlas, neboť Uhy byla obec chudá, a tak nezbývá než silnici přebrodit.

Po ní následuje Nabdín. Tam jsem šplhal uvnitř kamenné podezdívky do dřevěné šestiboké zvonice, o jejímž závazku vůči sobě jsem se již zmínil.

V Neprobylicích se původní zvonice nezachovala. Ta, kterou si jistě vyfotografujete, je kopie z roku 1896. I tak je však velice vzácná. Kromě zvonků s gotickými nápisy je na ní deska z červeného mramoru s reliéfem Václava Pětipeského z Chýš a na Egrberku, zemřelého 7. března 1602. Je na ní vymodelován v plné rytířské zbroji se sejmutou helmou, s péry a znakem svého rodu.

Další naše zastávky budou Kvílice a Tuřany. Kvílice mají rovněž dřevěnou zvoničku, jejíž silueta se ukrývá do větví stromů, na jaře do jejich vůně v létě se halí do zelenavých tónu mladého listí. Zvonice na hřbitově v Tuřanech je dřevěná a pochází z roku 1712. Pozoruhodný je i původně gotický kostelík, přestavěný a rozšířený barokním stavitelem a do dnešní podoby upravený na začátku našeho století. V okně presbytáže se zachovala gotická kružba.

V Řisutech mají zvoničku se známou historií. Její zvon se jmenuje Čanovka. Své jméno dostal podle anonymního dárce z Čanova, kterému se (rovněž) vyplnilo přání, „to, na němž nejvíc záleželo mu“, a zvon proto věnoval na důkaz díků. A nebylo to přání ledajaké. Podle ústního podání se dotyčný velice zamiloval, ale vyvolená jeho city nejen neopětovala, ale co horšího, stejně horoucně se věnovala jinému. Až sem by to tedy rovněž žádná historie hodná pozornosti nebyla. Avšak teď přichází nejdůležitější. Když se už už schylovalo k nejhoršímu, tak její miláček prostě utekl, ona prohlédla, nově zhodnotila ryzí srdce pověrčivého nápadníka a pravila své „ano“. Uznávám, že by se to dalo vylíčit i jinak, ale hlavní je, že ten zbylý milovník byl charakter, a tak zvonička slíbený zvon dostala.

Přelícká polygonální dřevěná zvonice je krytá šindelem a stojí hodně osamoceně u hřbitovní zdi. přehlíží zasněžené hroby a svými zvonky vítá už jenom další mrtvé. Jejich hlas je teskný a bezútěšný a těžce padá do srdcí ve smutečním průvodu.

V Hradečnu je stará a opuštěná zvonička a té mně bylo líto. Bylo na ní vidět, že se na ni už dlouho nikdo nepodíval se zájmem, ba snad vůbec ne. Zdá se, že tady obec chudá nejen byla, ale i zůstala.

V Libušíně vede ke zvonici cesta označená zákazem vjezdu, a tak nám nezbude, chceme-li tuto půvabnou dřevěnou stavbu, spočívající na osmiboké podezdívce, spatřit, než k ní dojít. Neboť i u nás platí známé přísloví o hoře a Mohamedovi.

Nakonec jsme si nechali Pchery. Také sem nelze dojet, ba dokonce to chce trochu pěšího stoupání. Barokní zvonička z první poloviny 18. století je kryta cibulovou šindelovou střechou a nad jejími dveřmi je krásná lidová malůvka „zvonů odlétajících do Říma“.

Zpravidla se díváme na zámky, hrady, navštěvujeme muzea nebo podobné majestátní, monumentální a „prověřené“ památky. Tentokrát jsme putovali po jedněch z nejskromnějších dokladů lidového umění stavitelského. Co však při tom bylo zarážející, mnoho občanů vůbec nevědělo, co hledáme. Nevědělo, že v jejich vsi je zvonice, ať již výstavná, či zcela prostinká. A přece kolem ní museli mnohokrát přejít, bohužel, vždycky bez povšimnutí.

Prostá jako polní kvítí

Kabřinec – půlkuželovitá stříška na vrcholu čelného štítu, boky spojená se střechou.

Kružba – gotické= členění plochy závěru okna kamennými pruty geometricky obloukových tvarů, provedených v reliéfu nebo v plné plastice

O hoře a Mohamedovi – jedna ze 114 súr koránu vypráví, jak prorok Mohamed přikazoval hoře, aby k němu přišla. Jak to dopadlo, se neví, ale usuzuje se, že kdyby k němu hora přišla, tak by to v koránu bylo. Ale takhle musel patrně Mohamed k hoře.

Prebytář – kněžiště

Rytíři sv. Grálu – Grál je miska, z níž prý Ježíš Kristus jedl při poslední večeři a do které prý Josef z Arimatie zachytil jeho krev. Byl údajně dlouho ukryt v Anglii, až byl nalezen rytířem Parsifalem. Je podle pověsti chráněn králem a rytíři sv. Grálu na skrytém hradě Montsalvat. Na důkaz rovnosti zasedají rytíři kolem kulatého stolu.

Valba – sešikmená trojúhelníková část střechy na užší straně domu; střechy s valbou je čtyřokapová

Barvy neznámého umělce bednou, tvary fresek pomalu opouštějí zdi. Panna Marie vede Ježíška za ruku a její paže s jemnými, dlouhými gotickými prsty mu láskyplně hrozí tělesným trestem, dodnes známým všem nezbedům. Žena a dítě, zbavené všeho nábožného patosu.

Vystoup´ z davu kníže Oldřich

chytil kliku – marná snaha,

jak by vrostla v zem´, tak pevně

bez pohnutí stála vrata.

Vystoup´ z davu svatý Prokop,

nedotknul se ještě kliky,

a juž samy rozlétly se

obě půlky velká brány.

Jaroslav Vrchlický

ŽENA A DÍTĚ

ŘEKL JSEM žena a dítě, ale spíše bych měl říci Panna Marie a Ježíšek. Jenomže, přece jenom se to trochu vymyká představám, které se nikdy a nikde žádný umělec nepokusil změnit. Až . . . Ale vraťme se k Jaroslavu Vrchlickému a jeho Legendě o svatém Prokopovi.

Musím se přiznat, že se přede mnou vrata sázavského kláštera rovněž neotevřela.

Nejsem svatý Prokop, ale na druhé straně nejsem ani kníže Oldřich, a tak jsem na ně v důvěře ve dvacáté století zazvonil. Otevřel mi průvodce a pozval mě dál, ačkoliv jsem byl sám, a tedy k prohlídce nezpůsobilý.

Historii znáte. Asi dvacet minut pohodlné chůze nás dovede, respektive by dovedlo k místu, kde si (tehdy ještě jenom) Prokop vystavěl svoji chudobnou poustevnu. To bylo na samém počátku 11. století. Nedlouho potom přišel neúspěšný lov, kdy laň unikla Oldřichovi i s šípem. Svědčí to o tom, že lovec byl sice „ztepilý, hrdé tváře a bystrých tahů“, ale střílet moc neuměl. Navíc mu „luk vypaď udivením“, a to se lovci rovněž nemá stát. Snažil se to zamluvit a otázal se „kdo jsi, jenž zde bydlíš v poušti?“ Již z této otázky můžeme poznat, jak velice byl konsternován, neboť ho obklopoval hustý prales. Oslovený mu úslužně odvětil: „Hříšník jsem a sluji Prokop: v této poušti dlouhá léta žiju řádem Benedikta.“

Tato zdvořilá odpověď, která ohleduplně přijala tvrzení o poušti jako fakt, se Oldřichovi velice zalíbila. Nechal zde vystavět klášter a o výživu mnichů se postaral darem řeky Sázavy od Milobuze až po Zákolnici, včetně luk a lesů.

Byl to tedy od těch vrt tak trochu nevděk.

První přestavby se klášter dočkal za opata Božetěcha a potom už to běželo jako na drátku. Nás nejvíce zajímá opat Matyáš, který započal se stavbou nového presbytáře a kapitulní síně. Síň je dnes nejhonosnější částí kláštera. Je z doby kolem roku 1340 a poprvé na našem území se v ní slily dva výtvarné směry české gotiky. První je v čisté podobě patrný v Kutné Hoře (přetváří členění zdí) a druhý se projevuje stejně ryze v chrámu sv. Jakuba v Praze (dotýká se výtvarné podstaty prostoru). Na středním sloupku je známá „abstraktně ztuhlá zvířecí plastika, jejíž přirozená pohybovost je jakoby zakleta dotekem kouzelného proutku,k poslušna jakési vyšší zákonitosti, než je přirozená mechanika živého tvaru“, jak se o ní zmiňuje známý český znalec gotické architektury Václav Mencl. Není to jediná zajímavost tohoto sloupku, ale jeho hruškové články, sedící jednotlivě na oblé příporce s římsovou hlavičkou, a štítové terče, zabraňující spojení jednotlivých přípor, jsou zvláštností trochu příliš náročnou na povšechné znalosti gotiky, spočívající většinou v lomených obloucích a žebrové klenbě.

Raději se však rozhlédneme po stěnách, neboť kolem nás spočívá v omítce zcela unikátní, světová zvláštnost. Kolem nás jsou ojedinělé, nesmírně cenné nástěnné gotické malby, které obdivuhodně zapadají do slohově čistého prostoru kapitulní síně. Fresky byly objeveny teprve za druhé světové války, a přestože je to jenom zlomek celkové malířské výzdoby (dnešní prostor je pouze částí původní síně), jsou tematicky i slohově jednotné. Jsou také zcela původní, nebyly opravovány (pouze konzervovány), a tak je vidíme stejně, jak je kdysi neznámý umělec opustil. Snad jenom – bohužel – v blednoucích barvách.

Kolem nás oslavil malíř svým štětcem život Marie z rodu Davidova, její zasnoubení a zvěstování, dále narození Krista, klanění Tří králů a další výjevy, velebící matku Kristovu. Všechny stěny vyzdobil a jeho andělé se velebně vznášejí i na gotické klenbě.

Žena i dítě, řekl jsem na počátku, vymykající se našim představám Panny Marie a Ježíška. Jaroslva Pešina o fresce píše: „Jediným odlišným námětem zdá se tu podoba ženy, vedoucí za ruku Ježíška, ale také tu jde nejspíše o ikonograficky ojedinělý obraz Panny Marie při návratu z Egypta, jak ostatně na-

Takhle je zobrazena Panna Marie jenom zde

svědčuje souvislost mariánských výjevů. Je tu možnost pozorovat snahu přiblížit vzdálené děje současnému člověku zvýšeným zájmem o skutečnost, novým citovějším výkladem námětu a rozváděním děje, bohatší a konkrétnější výpravou prostředí, pozorováním podrobností a především prostým a přitom přece velmi odvážným pochopením mateřského poslání nabývá rysů důvěrné sdílnosti a zcela pozemské životnosti.“

Panna Marie, vedoucí Ježíška za ruku. Žena, vedoucí za ruku dítě, trochu nezbedné, které bylo právě přistiženo při něčem nedovoleném, při něčem, co matky na celém světě svým ratolestem v tomto věku zakazují, dítě, jemuž hrozí z něžné ruky matčiny – s jemnými, dlouhými gotickými prsty – políček. Hle, umělecký doklad skutečnosti, že již ve 14. století existovaly u nás tělesné tresty. Dvě prosté, tak lidské postavičky zcela zbavené monumentality i všeho náboženského patosu.

Také freska na druhé straně okna si jistě vyžádala od svého tvůrce mnoho odvahy, neboť ji v klášteře nespatříme nikde jinde. Graviditas. Panna Marie má ve tváři vepsán altruistický, nesobecký cit, který je obecně nazýván mateřskou láskou: nerovný vztah, kdy jeden bere všechno a nedává nic a druhý dává vše a nic nedostává; snad jenom úsměv.

Žena a dítě.

Když už jsme se tak zřejmě postavili na stranu žen – musíme vytrvat. Ve středu chrámu se sestupuje do krypty po schodech, které nejsou obyčejnými schody. Po nich totiž žádná nevěrná manželka nepřejde bez nehody a vždycky neomylně klopýtne. Průvodce líčí tuto jejich vlastnost tak sugestivně, že potom ženy (tady bych měl asi říci „malé procento žen“, ale jsem skeptikem) – s tváří plnou pohrdání podobnou nesmyslnou pověrou – kladou nohy před sebe velice opatrně a pozorně.

Já jsem vás, dámy, varoval.

Božetěch – míněn opat slovanského benediktinského kláštera v Sázavě v letech 1090-1096, malíř, sochař a stavitel

Freska – malba na mokré, speciálně připravené vápenné omítce

Graviditas – těhotenství

Ikonografie – nauka o obsahu a významu symbolických znaků na starých obrazech

Kapitulní síň – bývá zpravidla při křížové chodbě naproti kostelu a slouží ke shromažďování bratrů, svolávaných opatem

Matyáš – míněn opat slovanského benediktinského kláštera v Sázavě v letech 1299-1331

Prokop – míněn první opat kláštera v Sázavě (až do své smrti v roce 1053); papežem Inocencem III. byl prohlášen v roce 1204 za svatého

Náš největší granát, nádherně vybarvený červený drahokam. Jeho barvu vytvářela Země přes sto miliónů let a doufejme, že stejně dlouho bude zářit ve vitríně třebenického muzea i budoucím pokolením.

OHEŇ V KAMENI ZAKLETÝ

V ROCE 1822 zavítal do Mariánských Lázní Johann Wolfgang Goethe. To mu bylo třiasedmdesát let. Ve stejnou dobu tam se svou matkou zavítala i Theodore Ulrike Sophie von Levetzow. Byla neobyčejně krásná a bylo jí necelých osmnáct let. Stupnice hodnot bývá v těch letech trochu posunuta směrem k ideálům a nejinak tomu bylo i u naší dívčiny, byť i měla před jménem šlechtický predikát.

Goethe se sice dal jejím entusiasmem strhnout, ale přesto jejich rozhovor nad léčivým pramenem vedl – podle Kamila Bednáře – dosti opatrně a málo ohnivě, zatímco se jeho společnice chvěla touhou.

„Ta voda vrací zdraví,“ říká Ulrike a básník galantně ji opraví:

„Ne voda, ale Vy...“ a přitom se jí dotýká – jen rukou ruky ovšem – a dál vypráví o krystalech a drahokamech a neveselá věda dívku nudí.

„Radš kdyby mluvil o těch sladkých klamech, jež zahřejí, když v srdci studí,“ myslí si Ulrike...

Tady jedna vidíme, jak dovedla využít léčivého pramene k navázání rozhovoru a dokázala být cudná i v myšlenkách, a jednak – což je pro nás daleko důležitější – jak Goethe využil stejně visuálního podnětu jako ona a navázal řečí o drahokamech. Spatřil je totiž na její hrudi a jako zkušenému muži mu nemohly uniknout. Jistěže by byla Ulrika krásná i bez šperků, ale na druhé straně musíme připustit, že její půvaby určitě nemálo zdůraznily.

Šperky z ohnivě červených českých granátů.

Stala se poslední Goethovou láskou, stejně jako veliký básník byl poslední láskou její; rozdíl byl jenom v tom, že byl zároveň i její láskou první. Jak se později vyjádřila, byla to nejkrásnější doba v jejím životě. To je pro něho jistě veliké uznání, neboť Ulrike von Levetzow se dožila devadesáti pěti let.

Teď se však vraťme k našim granátům.

Ano, „země útroby“ je od 16.století opět vydávají nazpět. Ponejvíce jako drobné kamínky velikosti špendlíkové hlavičky, řidčeji jako zrnka rýže, vzácně jako hrášek a jen jednou vydaly zářivý kámen velikosti lískového oříšku. Je jedním z našich nejkrásnějších drahokamů a rozhodně nejkrásnější ze sedmi druhů granátů, které se na světě vyskytují. Tyrolský je sice větší, ale kalný, temné hnědočervené barvy, jihoafrický „kaprubín“ se našemu granátu podobá, ale nemá takový lesk, indický almadin je červený, s nádechem do fialova, bessonit hyacintově červený a spessartin červenohnědý. Tím jsem vyčerpal červeně zbarvené granáty a ještě pro úplnost dodávám, že jsou také zelené (andradit, grossular, uvarovit), zelenožluté (topazolit), a dokonce i černé (melanit).

Jak říkají mineralogové, jsou to podvojné křemičitany krystalizující pouze ve tvarech krychlové soustavy, nejčastěji jako dvanáctistěny kosočtverečné. Český granát – pyrop – je ohnivě červený (odtud jeho název z řeckého pyropos = podobný ohni) a v menším množství obsahuje také chrom a železo; má stupeň tvrdosti kolem 7.

Největší granát byl nalezen v roce 1928 u Chodovlic a po vybroušení měří 8,6 krát 12,3 mm a váží 2,642 gramu. Je t nádherně vybarvený červený drahokam v odstínu ušlechtilého vína. Při každém pohybu tryskají z jeho hloubi k povrchu vybroušených plošek jasně červené paprsky. Jejich čarovné světlo vytvářela Země přes sto miliónů let hluboko pod povrchem a ženy teď pomalu míjejí sejf, ve kterém je umístěn, fascinovány představou jeho kontrastu na sněhobílém hrdle, útlém zápěstí či dlouhém, štíhlém prstě.

Šperky z českých granátů

V zájmu pravdy musím podotknout, že je ještě někde na světě větší český granát. Vlastnil ho ve svých sbírkách Rudolf II., ale kde je teď – někde zapomenut, zakopán, na hlavě královny nebo ponořen v hlubokých vodách – to dodnes nikdo neví. Je tu ovšem ještě možnost, že totiž vzdor všem poučkám o zachování hmoty byl a není. Tímto tvrzením nechci vytvořit žádný světový názor ani opravit Alberta Einsteina, ale prostě upozornit na to, že Rudolf II., jak je konečně známo i z filmu, měl dvůr plný alchymistů. Mohl mu ho tedy uměle vyrobit z ničeho některý z nich, ať již John Dee, seriózní vědec a zřec do pověstného krystalu Skystone (bližší zájemce odkazuji na protokoly, které vyšly v Londýně v roce 1654 pod názvem „Pravdivé a věrné vylíčení toho, co se dělo po mnoho let mezi doktorem Johnem Deem a některými duchy“), či Eduard Kelley. O Kelleyovi existuje mimochodem dodnes fáma, že to byl podvodník. Když k tomu názoru došel i sám Rudolf II., asi na tom něco bylo. Dal ho uvěznit na Křivoklátě, ale Eduard Kelley přece jenom něco dovedl, protože se dostal až na balkón a ke zdařilému útěku mu scházelo již jen jedno: nezlomit si nohu. Bohužel, právě ta poslední podmínka mu už nevyšla a zlomil si ji tak nešťastně, že mu musila být odňata a „dřevěnou nahrazena.“ I tak to bylo obdivuhodné, neboť Křivoklát vstoupil do dějin jako vězení pro politické provinilce a jako takové ho také používali všichni majitelé. To odporuje jenom zdánlivě Kelleyho povolání, neboť v příručce „Křivoklát, státní hrad a památky v okolí“, druhé pozměněné a rozšířené vydání z roku 1960, není uváděn již jako alchymista, ale jako anglický špeh. Tak zůstává funkce Křivoklátu opět ryzí a přísně jednoúčelová.

Těžba českého granátu je nyní samozřejmě zmechanizována. Transportér vybírá nános štěrku, písku a hlíny a prosíváním, vymýváním a plavením se získávají vzácné červené kaménky. Dříve se zvětralý hadec oškrabával, křehoť se propírala v potoce a nakonec ručně třídila na sítech podle velikosti kamenů (měřívala se na loty: 1 let = 16,04 gramu). Měsíčně tak vytěžili asi 80 kg českých granátů, jiskřivých jako plamen, nejcennější ozdoby podřipských krojů.

Největší český granát je vystaven spolu se šperky Ulriky von Levetzow v třebenickém muzeu, upraveném z bývalého evangelického kostela. Až půjdete zpět, dobře se rozhlížejte. Všude kolem leží na povrchu země zrnéčka granátů. A mezi nimi se vzácně naleznou i ametysty, modré safíry a vyskytly se tu i dva diamanty.

A diamant, i když nejste třeba zrovna ženat, je vždycky vítaný příspěvek do domácnosti.

Ametyst – drahokam, fialová odrůda křemene

Diamant – nejtvrdší známý nerost s vysokým indexem lomu a silným leskem; bezbarvý (někdy lehce zbarvený) drahokam

Einstein, Albert – 1879-1955, nositel Nobelovy ceny, jeden z největších fyziků všech dob. Po nástupu Hitlera k moci se zřekl německého státního občanství a usídlil se v USA. Vypracoval (mimo jiné) speciální i obecnou teorii relativity. V letech 1911-12 přednášel na německé části university v Praze.

Hadec – celistvá hornina, složená ze skrytě krystalického vodnatého křemičitanu hořečnatého; vzniká zvětráváním olivínických hornin

Rudolf II. – 1522-1612, český král, ke konci života trpěl vážnou dušení chorobou. Velký zastánce tajných věd, mecenáš astrologů a alchymistů. Rabbiho Löwa povýšil do šlechtického stavu.

Safír – drahokam, modrá odrůda korundu (chemicky kysličníku hlinitého)

„Zátiší“ z bitevních výjevů

Válka, toť šalba a klam.

Mohoucí proto vzbuzuj zdání nemohoucího,

činný předstírej nečinnost;

na hony vzdálen jsa, nepříteli blízek jev se,

nepříteli blízek, na hony vzdálen se zdej.

Sun Wu

VÁLKA VYRYTÁ DO MĚDI

TOHLED TEDY lidé vydrželi dělat od roku 1618 do roku 1648. Protože tato jejich činnost má pro náš dnešní výlet mimořádný význam, zmíníme se o ní trochu podrobněji.

To bylo tak. Úřad s císařským rychtářem na Starém Městě pražském rozkázal předním osobám z obce, aby do zvláštního pokoje vstoupili, uzavřeli je v něm, čímž se bezpochyby nic dobrého neobmýšlelo. Někteří z nich prozřetelně z toho pokoje unikli a zavříti se nedali a přímo mezi stavy pospíšili, aby jim oznámili, co se s nimi díti mělo. Ti pak pospíšili do kanceláře české, kde se strhla poněkud vzrušená debata, ve kteréž se pánové Slavata a Bořita všelijak vykrucovali, nejinak i ten šelma sakramentská Michna sekretář. Krátce nato začaly padat nadávky jako „ty rušiteli obecného pokoje“ a „odbojníku Království českého“. A hned za tím byl slyšen hlas mezi stavy, aby s šelmami těmi do arestu nebo Černé věže bylo pospíšeno; jiní pak volali, aby zrádce ven z okna vandrovali.

K tomu vyhlášení Slavata a Martinic jako ohromení vedle sebe stáli, jednat bledli, jedna se zase rděli, očekávajíce, co se pak s nimi naposledy díti bude. Tož hrabě z Thurnu přistoupil k Slavatovi a popadl ho za ruku, jako i OldřichVchynský pána z Martinic – ale vůbec se ještě nevědělo, co se s nimi díti bude – a šli s nimi přímo do houfu stavů, kdež jiní chtivše se jich také přímo k oknu táhli, a tu teprve jeden každý soudil, že budou dolů z oken metáni. Nebyvše připuštěni k žádné milosti, jeden po druhém – nejprve však Smečanský, protože Vchynský, jsa čerstvější než hrabě z Thurnu, jenž se dříve Slavaty chopil, dostal se s ním dříve k tomu oknu – s velkým křikem jejich „ach, ach, ouvé!“, přičemž se drželi rámů oken rukama, kteréž však, když je přes ně tloukli, naposledy pustiti musili, z téhož okna k východu slunce hledícího, do příkopů dolů pod palácem byli po hlavách smetáni, a to podle starobylého příkladu v Království českém, jakýž i nad onou Jezabel, trapičkou lidu izraelského, byl vykonán a užíván byl u Římanů i jiných slavných národů.

Za nimi pak i Filipa sekretáře, který se chtěl pod ochranou hraběte Šlika přivinouti a mezi stavy po stranách jako čamrda, jsa prostřední postav, se točil.

Třicetiletá válka byla zahájena.

Snad bych měl ještě k vyprávění Pavla Skály ze Zhoře dodat, že se jmenovaným pánům toho příliš nestalo, neboť dva z nich odešli sami a Slavata byl od jiných z příkopu odnesen. Na to panuje dvojí vysvětlení. Jedno říká, že se Panna Maria právě v tu dobu, kdy dolů lítali, ukázala v tom místě v nákladném plášti barvy nebeské a berouc jednoho každého z nich do křídla téhož pláště, pěkně a povolně je skládala na zemi. Druhé pak po lidsku o tom jejich pádu mluvě, i to mohlo těm osobám býti hrubě nápomocno, že se v tom pádu smrtelně nepotloukli, že spadli právě na to místo a smetiště, na něž vrátní České kanceláře dotčeným oknem všecko smetí dobře vysypávali. Račte si vybrat. Pokud jde o mne, přikláním se k versi druhé, i kdy uvádět jako popud k prvnímu celoevropskému válečnému konfliktu pád do hnoje, je trochu znevažující.

Ale válčit se začalo a to je nejdůležitější.

Třicetiletá válka byla tak komplikovaná a trvala tak dlouho, že nakonec už ani nikdo nevěděl, kdo proti komu vlastně válčí a hlavně proč válčí. Několikrát někdo s někým uzavřel mír, několikrát se vzbouřili vojáci, protože nedostávali žold, sem tam padl, zemřel, byl sesazen anebo zavražděn vojevůdce a tak podobně, jak se to již ve válkách stává.

Třicetiletou válku využili také malíři a rytrci. Dlouhá leta jim sloužila jako inspirační zdroj. Defenestrace – válka česká – bitva na Bílé hoře – poprava na Staroměstském náměstí – válka falcká – válka švédská – zavraždění Valdštejna. Bitvy, obléhání měst a pevností, vojenská seřadiště a tábory, portréty, politické a náboženské události, pamflety a propagandistické grafiky, to vše jsou náměty rozsáhlé sbírky rytin z třicetileté války, která je soustředěna v úctyhodném počtu pěti set kusů na zámku v Českém Štenberku.

Třicetiletá válka se stala společenskou událostí, jakou lidé nemohli jen tak přehlédnout a mávnout nad ní rukou. Jako inspirační zdroj pronikla i do vědomí výtvarníků a tato rytina je jednou z pěti set, které jsou na zámku v Českém Šternberku.

Dnešní zámek patřil ve středověku (před přestavbami) k našim nejpevnějším hradům. Je jedním z mála monumentálních hradů ze 13. stol., kterého se nepřetržitě používalo až do dnešní doby. Díky tomu mohla v jeho zdech vzniknout i tato sbírka, unikátní na celém světe. Monotématičnost obsáhlého souboru rytin umožňuje bezprostřední poznání složité historické látky se všemi souvislostmi. Soudobé tisky jsou doplněny vysvětlujícím textem a zpravidla i legendami s podrobnými údaji. Sbírka byla shromažďována většinou koupí jednotlivých listů u různých antikvářů ve Vídni, Mnichově a Berlíně. kupní cena byla před první světovou válkou 10-50 korun za 1 list, popřípadě i více. Jednotlivé listy byly podle zápisků Jiřího Šternberka identifikovány a popsány podle Drugulinova katalogu a Bibliografie české historie od Čeňka Zíbrta z roku 1906. Většina šternberských mědirytin pochází z Merianova Theatrum europium, i kdy některé práce nejsou signovány. Mnohá díla jsou také pracemi Václava Hollara, který je vytvořil v dílně Matthäuse Meriana ve Frankfurtu nad Mohanem, jako například „Vyhlášení míru mezi Španělskem a Nizozemím na náměstí v Antverpách“, „Dobytí Tábora císařskými vojsky pod vedením Maradase“, „Překročení Rýnu vojsky krále Gustava Adolfa švédského“. Od významného rytce Sedelera j portrét Karla Bonaventury Buquoye.

Jsou rozvěšeny po celém zámku.

Technika mědirytiny je stará. Je to jedna z nejkrásnějších, ale zároveň nejobtížnějších grafických technik vůbec, a proto, i když se nedá říci, že by vymírala (stačí vzpomenout jenom překrásných ilustrací i volných listů Cyrila Boudy), přece jenom její obtížnost a náročnost z ní činí techniku vyvolených. Kromě umělcova ducha a inspirace vyžaduje i dokonalou řemeslnou znalost v ovládání materiálu. Tady není možno mazat ani přemalovat. Krása a čistota čáry kladou jeden obrys k druhému, tenounké vrásky plní obličeje a praménky vlasů spadají na skráně. Technika rytin, na které se teď díváme, nemůže být vzorem pro dnešek, jako nemůže být vzorem pro dnešního malíře Aleš, Mařák či Mánes. Ale s obdivem sledujeme osamělou čáru, bloudící měděnou deskou, modelaci obličejů i postav a tečkované šrafy, změkčující přechod ze světla do stínu a obráceně.

Sbírka je také zajímavou přehlídkou tehdejší vojenské taktiky, kdy pěchota postupovala zpočátku stejně s jízdou ve čtvercových útvarech, zatímco jízda přešla později do dvojřadů.

Nad touto dobou si hořce povzdechl Jan Amos Komenský ve svém Kšaftu umírající matky jednoty bratrské slovy: „Živ buď, národě, posvěcený v Bohu, a neumírej; mužové tvoji ať jsou bez počtu. Požehnejž, ó Hospodine, rytěřování jeho a v práci rukou jeho zalib se sobě.“ Jeho slova nejsou jediným hodnocením té doby, neboť o 17. století píše rovněž Kopta: Jedna ze šternberských paní, Anna, se omlouvala jiné paní, Alžběže, za svůj frej a jejím nápadníkem, zdůrazňujíc, že „on ji (Alžbětu) bude ještě více milovati, když ji nebude vidět“. Což je stará zkušenost všech, kteří milovali nejvíce, když nejvíce toužili.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zapomenuté krásy vlasti.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.