www.egmont.cz

ŠEST

Kdesi v temné dálce slyšela hlasy volat její jméno. Ale běžela rychle – tak rychle, jak jen mohla. Hlasy brzy zcela utichly. Noc byla jasná – měsíc v úplňku spěchal po lesní pěšině a vrhal les do modravého odstínu. Nevěděla, kam jde nebo proč běží, ale věděla, že nemůže zastavit. Dech měla trhavý – plíce jí hořely. Pořád běžela. Pak koutkem oka zahlédla, jak se něco pohybuje mezi stromy. Poletovalo to jako pták, ale pták to nebyl. Zlehka se zastavila.

„Kdo je tam?“ zavolala do tmy. Zalapala po dechu, když se něco znovu pohnulo. Dost pomalu na to, aby to stačila zahlédnout. Příliš rychle na to, aby to šlo rozeznat.

„To není k smíchu,“ zavolala. Začínala se třást. Něco nebylo v pořádku. Ani trochu. Kam vůbec šla? A proč byla venku tak pozdě v noci? Najednou se za ní ozvalo tlumené výhružné zavrčení.

Allie přidušeně vykřikla a prudce se posadila na posteli. S pokrývkou křečovitě přitaženou ke krku se vystrašeně rozhlížela po tmavém pokoji. Zprvu byla zmatená. Pokoj jí nebyl povědomý. Nic nebylo tam, kde mělo. Pak si vzpomněla.

„Krymská,“ zamumlala a znovu si lehla. „Jsem na Krymské.“ Zavřela oči. „Jsem v bezpečí.“

Jakmile do sebe druhý den ráno naházela snídani, vymyslela si pro Jo nějakou výmluvu a vydala se do knihovny najít Rachel. Musely se usmířit. Hádky s Rachel první týden ve škole nebyly v žádném případě na programu. Malíři hned za dveřmi knihovny právě s rámusem vztyčovali les žebříků. Velké plechovky barvy a huňaté světle modré válečky na malování ležely okolo jako padlé stromy. Ve vzduchu se už vznášel štiplavý pach ředidla a laku.

Allie kolem nich proběhla a vešla do dlouhého sálu. U stěny, kde Eloise s Rachel plnily lepenkové krabice knihami, stál široký kovový stůl. Každá vrstva knih od sebe byla oddělena listem hrubého papíru; staré kožené svazky dovnitř ukládaly opatrně, jako by byly z křišťálu.

Eloise si nasadila brýle na nos a zpytavě na Allie pohlédla.

„Mohla bych na chvíli mluvit s Rachel?“ zeptala se Allie. Eloise těkala pohledem z jedné na druhou; Rachel se kamarádčině pohledu vyhýbala. Knihovnice se zatvářila soucitně a přes stůl k nim posunula velkou krabici.

„Co kdybyste to spolu odnesly do auta? Na jednoho je to moc těžké.“

Allie držela krabici za jeden konec, Rachel za druhý a společně se snažily mezi policemi knih proplést k zadnímu východu. Venku čekala s otevřenými dveřmi bílá dodávka. Pár kroků od ní stál řidič a mluvil do telefonu. Vůbec si jich nevšímal. Sychravý ranní vzduch zanechával na Allieině pokožce vlhkou stopu jako olej na vodě. Bylo šero a ticho, které přerušoval jen zvuk jejich kroků na štěrkové cestě a řidičův vyhýbavý, monotónní hlas. Krabici vsunuly do dodávky a položily ji na jinou krabici, která vypadala úplně stejně.

„Je mi to líto,“ řekla Allie zničehonic. „Vůbec jsem nepomyslela na to, jak by ses mohla… cítit. Byla jsem sobecká a…“

V Racheliných očích se objevila úleva a slova z ní vytryskla proudem. „Já taky. Musíš jednat, jak sama uznáš za vhodné. Nemůžu čekat, že budeš jako já.“

„Já jen, že…“ Allie ryla ve štěrku prstem u nohy. „Vážně to musím udělat, Rach. Ne proto, že bych věřila všemu, za čím si tam stojí, ale kvůli tomu, co se naučím. Budu schopná se bránit. Když budu uvnitř, zjistím víc o svojí rodině. Už přede mnou nebudou moct všechno skrývat. Možná se dozvím, co se stalo s Christopherem. Já si totiž myslím, že to vědí, ale mně nic neřeknou. Můžeš se na to zkusit dívat mýma očima?“

„Můžu.“

Allie však zaslechla v jejím hlase zdráhavost.

„Jen bych si přála, aby se to dalo udělat jinak… kvůli tobě. Protože si myslím, že jakmile budeš jednou uvnitř, dostaneš víc, než ti bude milé, Allie.“

Allie koutkem oka zkontrolovala řidiče. Pořád ještě mluvil do telefonu. Rachel pokynula hlavou ke dveřím. Když byly na cestě dovnitř, změnila téma: „Pracuješ dnes zase s Jo?“

„Malování.“ Allie přikývla. „Protože umění já beru vážně.“

Rachel si odfrkla, ale tvářila se vážně. „Jak je na tom, co myslíš?“

Allie si vzpomněla, jak se Jo včera smála a drhla zdi.

„Líp než bych čekala. Řekla bych, že je tak nějak… v pohodě.“

„Možná trochu moc v pohodě?“ Hned jak to Rachel vyslovila, Allie si uvědomila, že má pravdu.

„Ty myslíš, že to hraje?“ zašeptala. „Já jen, že Isabelle ji posílá ke cvokaři a tak vůbec.“

Rachel to očividně příliš nepřesvědčilo. „Nechci, aby to vyznělo zle, ale Jo je mistr klamu – takový by byl každý, kdo vyrostl ve stejném prostředí jako ona. Do jejího života zasáhla ta hrozná událost, ale ona je pořád normální a veselá jako vždycky.“ Potřásla rameny. „Něco se mi nezdá. Mohla by se zase zhroutit. Takže… prostě na ni dej pozor.“

Allie přikývla. „Dám.“

„A dávej si bacha,“ Rachel neurčitě mávla rukou, „na to všechno, do čeho ses zamíchala. Hlídej si záda.“

„Nebudu tam zrovna sama,“ podotkla Allie. „Bude na mě dohlížet tvůj táta.“

Rachelin pohled se jí nelíbil.

„Jen proto, že tě má rád, s tebou nebude zacházet jinak než s ostatními, to si nemysli. Je tvrdší než si myslíš.“

„Jsem připravená,“ slíbila Allie, přemýšlejíc, zda tomu tak skutečně je.

„Vítejte na Krymské akademii a věnujte mi prosím pozornost. Všichni noví studenti se postaví nalevo. Staří studenti napravo.“

Isabelle stála na malém bílém pódiu na opačném konci velkého sálu. Nekřičela, ale její silný hlas byl slyšet i přes dvě stovky tlachajících studentů. Byl první den zimního pololetí a Allie s Rachel stály v řadě napravo, na sobě měly naprosto totožné nažehlené bílé košile s dlouhým rukávem a tmavě modrým znakem školy, které byly zastrčené v krátkých skládaných sukních, rovněž tmavomodrých.

„Můjtybože, nemůžu uvěřit, že to říkám, ale je to fajn – mít na sobě zase tu hloupou uniformu,“ řekla Allie a urovnala si lem sukně.

„Rozumím.“ Rachel nakrčila nos. „Ale musím nesouhlasit.“

Obě zkoumaly nové studenty v protější řadě.

„Všichni vypadají tak mladě a nervózně,“ řekla Allie. „Vypadala jsem takhle, když jsem tu začínala?“

„Jasně že ne.“ Rachel si přehodila dlouhý ohon kudrnatých vlasů přes rameno a rychle změnila téma. „Vypadá to tu úžasně, co?“

„Naprosto.“ Allie následovala její pohled přes stěny obložené dubovým dřevem ven na chodbu, kde zářily naleštěné dřevěné podlahy a lustry se třpytily bez jediného smítka prachu.

„Nemůžu uvěřit tomu, že jsme to zvládli. Všechna ta práce…“ Několikrát zahýbala prsty a zkoumala puchýře, které se už hojily. „Musí se toho ještě spoustu udělat, ale to hlavní je hotové.“

„Můžu jen říct, díky bohu,“ odpověděla Rachel. „Rovnání a skládání knih, malování a zametání mám právě tak akorát, aby mi to vystačilo do konce života.“

Posledních deset dnů bylo velmi nabitých a pracovalo se bez přestávky. Seškrabovali omítku ze zdí a ty pak znovu malovali, odnášeli těžké peršany, aby se venku mohly vyčistit, a zase je tahali zpátky, myli podlahy, donekonečna přesouvali nábytek z jedné místnosti do druhé. Každý den byl naplněn prací, po které byla Allie tak unavená, že dokázala akorát padnout do postele. Ve spoustě místností se ještě pracovalo, ale škola byla připravena natolik, aby semestr mohl začít včas.

„Allie.“

Otočila se a uviděla, jak si ji bez výrazu prohlíží nějaká dívka s mléčně bílou pokožkou a dlouhými rudými vlasy, které ve slunečním světle ještě více zazářily.

„Oh,“ Allie strčila ruce do kapes a snažila se působit nenuceně. „Ahoj, Katie.“

Katie vypadala nesvá – v prstech žmoulala lem tmavomodrého svetru, o kterém si Allie hned pomyslela, že jí ho museli ušít na míru, aby jí tak protivně dobře padnul. „Můžu s tebou na chvíli mluvit?“

Allie s Rachel si vyměnily významné pohledy. „Podržím ti místo.“ Rachel do ní dloubla.

Allie následovala Katie do rohu místnosti, kde byl klid.

„Víš, k tomu, co se stalo minulé pololetí – jak jsi všechny a všechno zachránila…,“ řekla Katie.

Allie okamžitě napadla stovka kousavých odpovědí, nicméně jen přikývla a zachovala neutrální výraz.

„A jak jsme spolupracovaly a všechno to klaplo?“

Znovu kývla, tentokrát podezřívavě.

„Záleželo na tom a jsem vážně ráda, že jsme to zvládly, ale nemyslím si, že bychom měly být kamarádky, jasné? Chci říct… i přes to všechno. Bylo to fajn a nechovala ses tak pitomě jako normálně, ale kamarádit s tebou nemůžu. Abych byla úplně upřímná, nemám tě moc ráda. Každopádně alespoň většinou ne. Tak jen abys, prosím, nečekala, že z nás budou nejlepší kamarádky nebo něco podobného.“

Neschopná slova, Allie se rozhodovala, co na to říct. Na mysl jí přišlo cosi nevítaného o tom, jak je to zvláštní, že někdo může být tak hezký a tak… příšerný zároveň. Nastalo dlouhé nepříjemné ticho. Nakonec Allie zakroutila hlavou a odešla. „Je mi to fuk.“

Když se vrátila na své místo ve frontě, Rachel povytáhla obočí, ale Allie jen znechuceně potřásla hlavou.

„Kde jsme to vlastně skončily?“ zeptala se Rachel.

„Myslím, že jsme mluvily o tom, jak skvěle nám jde práce od ruky,“ odpověděla. Absurdní rozhovor s Katie však zastínil všechno ostatní a ona se nekontrolovatelně rozchechtala. Rachel vypadala zmateně, ale za chvíli už se smála s ní.

„Vlastně nevím, proč se směju, ale celkem to tuším.“

„Ona je,“ Allie lapala po dechu a smíchy ronila slzy, „tak strašná mrcha.“

Nato se znovu rozřehtaly. Když o minutu později došly k registračnímu stolku, ještě pořád se chichotaly. Smích však Allie rychle přešel, když vzhlédla a uviděla za stolem před nimi Zelaznyho. Seděl rovně jako pravítko a listoval nějakými papíry.

„Sheridanová. Patelová,“ obořil se na ně a měřil si je zlým pohledem. „Zklidněte se. Patelová, tady je váš rozvrh hodin a seznam četby.“

„Děkuji, pane Zelazny.“ Když si od něj papíry brala, Rachelin tón byl trošku moc zdvořilý na to, aby se mu dalo věřit.

„Sheridanová,“ vyštěkl, ještě než Rachel domluvila. „Váš rozvrh.“ Allie se mu rovněž chystala poděkovat, ale upřel na ni ledový pohled. Pokračoval: „Tohle pololetí vám byly přiděleny mimorozvrhové hodiny. Nástup dnes v devět večer. Pozdní příchod je nepřijatelný.“

Allie mrkla na papír, na jehož horním okraji bylo napsáno „Tréninková místnost jedna.“ Přeběhl jí mráz po zádech. Na tělocvik nechodila a na žádné nadstandardní hodiny se také nepřihlásila. Byl jenom jeden důvod, proč ji chtěli v tělocvičně.

Už to začíná, pomyslela si. Skutečně se to stane.

Přesně po poledni se Allie vřítila do jídelny, kde ji zarazil obrovský rámus. Místnost byla zcela přecpaná pravidelně vyrovnanými stoly, které ji zaplňovaly z jednoho konce na druhý. Každý z nich byl obklopen čtyřmi vyřezávanými židlemi. Hluk, který přicházel z davu rozdováděných studentů, byl odstrašující.

Jo na ni nadšeně mávala od stolu poblíž masivního kamenného krbu.

„Tady!“

Allie se místností prodrala až k ní. Jo seděla u stolu s mnoha dalšími studenty, kterých si však nevšímala, a ani Allie nikoho z nich neznala.

Jo poklepala na prázdnou židli vedle sebe. „Držela jsem ti místo, abys nezůstala o hladu. Je to tu šílené.“

Allie byla mírně v šoku. Mávla rukou po místnosti.

„Odkud se tu všichni vzali?“

Jo se zasmála. „Přesně. Když to člověk srovná s letním pololetím! Je tu úplně narváno. Ti drzí blbouni dokonce zabrali náš stůl.“ Ukázala na místo uprostřed jídelny, kde většinou sedávaly. Nyní bylo obsazené partou čtrnáctiletých nováčků, kteří jedli bez jediného slova. „Neměla jsem to srdce je vyhodit.“ Jo se blaženě usmála. „Jsou to mimina. Pošlu pak Lucase, aby jim tu novinku oznámil. Šetrně.“

„Chceš říct, že pošleš Lucase, aby jim pohrozil,“ řekla Allie a vklouzla na svoji židli.

„Samozřejmě.“

Pamatujíc na Rachelinu teorii, že Jo svoji vyrovnanost jenom hraje, Allie ji už několik dní pečlivě pozorovala. Jenže Jo se opravdu zdála být sama sebou – živá, povídavá, bláznivá – taková, jaká byla vždycky.

Možná to Rachel přehání.

Jo ponořila lžíci do misky s polévkou, která měla zvláštně tmavě červenou barvu. „Pokud do zítřka vypadnou, zůstanou naživu. A jak se vůbec máš?“

„Co je to zač? Rajčatová?“ Allie se pořád ještě snažila přijít na to, z čeho se kamarádčina polévka skládá.

„Jo, ale myslím, že je v ní taky řepa.“ Jo nakrčila svůj nahoru zahnutý nosík. „Má to barvu krveprolití. A je v tom cítit hlína. Nebo možná jed.“

Na Krymské vařili většinou dobře, ale občas jim experimenty nevyšly. Nad Allie nicméně zvítězila zvědavost, a když si z tácu uprostřed stolu brala půlku obloženého chleba, trochu polévky si nalila do misky. Smočila v ní lžíci a podezřívavě k ní přičichla. Teprve potom z polévky opatrně usrkla.

„Nemyslím si, že je otrávená,“ řekla.

„Tak fajn. Ale stejně,“ Jo se nimrala ve svém sendviči, „nebudu to riskovat. Jak vlastně vypadá tvůj rozvrh? Máme spolu nějaké hodiny?“ Nastavila ruku. „Dej to sem.“

Allie si do pusy nacpala poslední čtvrtku sendviče a přehrabovala se v tašce, dokud nenašla bílý list papíru.

„Tumáš,“ zamumlala s pusou plnou jídla.

„Jsi opravdová dáma,“ řekla Jo a pak zapištěla radostí. „Tohle pololetí spolu máme tři předměty! Dějiny, biologii a francouzštinu. To je paráda.“ Mrkla na Allie přes okraj papíru. „Zajímalo by mě, jestli by se mi povedlo přesvědčit Isabelle, abychom mohly na všechno chodit společně. Mohla bych jí slíbit, že budu hodná. Poprvé v historii.“

„Brzy bys mě měla dost,“ řekla Allie. „Chrápu.“

„To mě nepřekvapuje.“ Jo jí vrátila rozvrh.

„Počkat.“ Allie vzhlédla od svého talíře s polévkou. „Jak to, že spolu máme fráninu? Myslela jsem, že chodíš na francouzštinu pro pokročilé?“

Jo se natáhla pro tašku. „Brzy zjistíš, že taky chodíš na francouzštinu pro pokročilé, ma petite chou.“

„Ani nápad.“ Allie se na Jo podezřívavě zadívala.

„A taky na pokročilé dějiny, biologii a angličtinu.“

„Ani. Nápad.“

Jo obrátila oči v sloup. „Allie, copak ses ani nepodívala na vlastní rozvrh?“

„Houby pokročilý,“ mumlala Allie a očima rychle přejížděla po papíře, ale Jo měla pravdu – skoro všechny její předměty byly pro pokročilé. Vítězoslavně se usmála – celé dva roky se její známky strmě zhoršovaly a byla na nejlepší cestě k propadnutí, avšak všechna tvrdá práce během letního pololetí se vyplatila.

„Bohužel jsi pořád v matice pro mimina,“ řekla Jo a samolibě se usmála. „Což je ubohý.“ Postavila se. „Tak jdeš?“

„Možná,“ řekla Allie. „Záleží na tom, kam.“

Jo už byla na odchodu, takže svou odpověď zakřičela přes rameno. „Do společenské místnosti. Označkovat si svůj oblíbený gauč, aby mi ho dětičky taky neukradly.“

Allie si vzala na cestu další půlku sendviče a běžela za kamarádkou.

Po rámusu v jídelně jí chodba připadala jako oáza klidu. Všechno bylo zase jako dřív. Sluneční světlo se odráželo od dubových stěn a staré olejomalby byly do jedné zpátky na svých místech na stěnách, kde visely po staletí. Její gumové podrážky se trochu lepily na nedávno nalakovanou dřevěnou podlahu. Allie se zase cítila dobře. Jako by k požáru nikdy nedošlo. Jako by Krymská byla bezpečná.

Společenská místnost, do níž se vcházelo dveřmi pod velkým schodištěm, byla plná hlubokých kožených gaučů, lenošek a polic s knihami. Jednomu rohu vévodilo lesklé piano s polovičním křídlem. Jo došla do středu místnosti a se spokojeným povzdechem padla na gauč. „Žádný z těch otravných kojenců mi nevezme moje místo.“ Ospale se protáhla. „Nemůžu uvěřit, že zítra začíná škola. Tohle léto jsme se ani na chvíli nezastavili.“

„Přestaň si stěžovat…“

Dovnitř s úsměvem vešla Rachel a s ní vysoký štíhlý chlapec, jemuž světle hnědé vlasy padaly do čela.

„Nazdar, Rach. Ahoj, Lucasi,“ řekla Allie.

„Probojovali jste se sem přes zástup těch nových usmrkanců?“ zeptala se Jo a natáhla se pro časopis na nízkém stolku.

„Bylo jich moc.“ Lucas se bez okolků zhroutil do křesla naproti nim. „Ustoupili jsme.“

„Se ctí.“ Rachel si sedla na otoman vedle něj. „Je jich spousta.“

„Mělo by se to zakázat,“ řekla Jo, která listovala časopisem, aniž by ho doopravdy četla.

„Allie,“ řekl Lucas. „Potkali jsme na chodbě Cartera. Hledal tě.“

Allie se se zívnutím postavila na nohy a zamířila ke dveřím. Po cestě narazila na skupinku nových studentů, kteří stáli ve dveřích společenské místnosti a vypadali bezradně.

„Žádná televize,“ řekl jeden z nich. „To umřu.“

„Žádné počítače,“ řekl jiný naprosto zoufalým hlasem. „Vážně. Co jako budeme sakra dělat?“

Allie byla skoro z doslechu, když zaslechla, jak si třetí povzdechl. „Právě teď naše hrozně nenávidím.“

SEDM

Carter se opíral o dveře velké síně, jednu nohu měl skrčenou pod sebou a četl si. Ponořený do knihy si nevšiml, že Allie stojí přímo před ním. Rovné tmavé vlasy mu při čtení padaly do očí. Když si je svým typickým gestem, které milovala, nepřítomně shrnul, Allie si povzdechla. Rychle vzhlédl a jeho tmavé oči se setkaly s jejíma.

„Ahoj,“ řekla.

Přejel pohledem obrysy její tváře. „Taky ahoj.“

Pátravý způsob, jakým si ji pokaždé prohlížel, Allie téměř znervózňoval – jako by jeho pohledu nemohlo nic uniknout.

„Co čteš?“ zeptala se ho, aby toho nechal. Přitáhl ji k sobě blíž a přitom knihu zvednul, takže zahlédla jméno napsané na jejím hřbetu. „Vonnegut? Kdo to je?“ Zamračila se. „Máme ho tohle pololetí číst?“ Usmál se pod vousy a Allie celá roztála. Když zavrtěl hlavou, vlasy se mu tak nějak hezky zatřásly…

„Ne, jen se mi to líbí. Čtu všechno, co napsal. Byl skvělý.“ Zastrčil si knihu do podpaží. Natáhl se dozadu, aby dosáhl na kliku, a zároveň se celou svou vahou opřel o dveře, takže oba se smíchem vpadli do velké síně.

Když zase nabyli rovnováhu, Allie si všimla, že většina nábytku, který v těch obrovských prostorech uskladnili, byla vyklizena. Teď to byl zase jen taneční sál se stoly a židlemi roztroušenými v jeho zadní části, kde čekaly na příští večírek.

„Co tady děláme?“

Vrhl na ni tak sexy postranní úsměv, že se zachvěla.

„Myslel jsem, že bychom tu mohli, víš co… chvíli pobýt. A tady je vždycky prázdno, a tak…“ Odložil knihu stranou a vrátil se pro Allie, kterou pak jemně provedl místností. Bez odporu ho následovala, hledíc mu upřeně do očí. „Minulá noc skončila naprosto neromanticky,“ pokračoval. „A tak by to dál nešlo.“

Když dospěli k zadní stěně, zastavil se a přitáhl si ji do náručí. Jednu dlaň měl na jejích zádech a v druhé svíral tu její. Instinktivně položila volnou ruku na jeho rameno. Když s ní zatočil dokola, cítila, jak mu pod hrubou látkou jeho košile hrají svaly.

„Co to… to tančíme?“ Zasmála se a nespouštěla z něj oči.

„Copak neslyšíš hudbu?“

Lehce naklonila hlavu. „Ne.“

Přitáhl si ji blíž a znovu s ní zatočil, až se zachichotala.

„Myslím, že se moc nesnažíš,“ zašeptal jí potichu do ucha. Zuby jí přejel po ušním lalůčku, celým jejím tělem projelo zachvění.

„Víc se snaž.“

Naklonila hlavu, aby měl přístup k jejímu krku. Přejel po něm rty až k límečku její pečlivě upravené bavlněné košile, pak zpátky do míst za jejím uchem až k jemným chloupkům v oblasti spánku a přes ostrou linii její brady. Bylo to jako dlouhé nádherné mučení, na jehož konci se k němu tiskla, prosíc ho, aby nepřestával.

Znovu se dotkl jejích rtů a zašeptal: „Už to slyšíš?“

„Myslím, že…“ Hlas měla chraptivý a rychle oddechovala. Nic už ale nemyslela. Cítila. Stojíc na špičkách vpletla své prsty do jeho vlasů a ještě víc ho k sobě přitiskla. Když otevřela své rty těm jeho, cítila, jak se mu napnuly svaly. Pak ji sevřel v náručí. Držel ji tak pevně, že nemohla dýchat, ale bylo jí to jedno. Chtěla, aby se jí dotýkal, aby ji líbal na každičkém místě.

Jako by jí četl myšlenky, uvolnil své sevření a rukama sjel k pásu její sukně. Aniž by odlepil svá ústa od jejích, začal jí rozepínat košili. Chvějíc se mu položila ruce na hrudník. Když jí prsty vklouznul pod košili a dotkl se horké kůže na jejích zádech, cítila své srdce splašeně bít.

„Třeseš se,“ zašeptal, oči jako dva temné uhlíky. „Jsi v pořádku?“

Nedůvěřujíc si natolik, aby promluvila, kývla hlavou opřenou o jeho krk a nadechla se. Voněl po santalovém dřevě a čerstvém vzduchu.

„Máš tak hebkou kůži.“ Rukama ji hladil po zádech a jeho hlas byl naplněn údivem. Jeho dotyky vysílaly nečekaně intenzivní pocity do celého jejího těla. „Chci tě na ni políbit.“

„Já to chci taky.“ Mluvila tak tiše, že si nebyla jistá, zda to skutečně vyslovila nahlas.

Ale asi musela, protože se mu z hrdla vydralo zasténání a stáhnul ji k sobě na zem, nepřestávaje ji líbat. Klečeli teď k sobě čelem.

„Nechci…“ Přitisknul ji pevně k sobě – tak pevně, až cítila žár vycházející z jeho těla. „Nechci ti ublížit.“

Zamračila se. „To bys nikdy neudělal.“

Prstem vedl čáru z jejího čela, přes nos, podél lícních kostí a pak zpátky ke rtům, které lehce obkroužil.

„Jen mi… na tobě záleží, Allie Sheridanová,“ zašeptal, pozoruje její rty. „Hodně.“

Zadržela dech. „Taky mi na tobě záleží, Cartere Weste. Hodně.“

Dlaní stále spočívající na jeho hrudi Allie uchopila jeho ruku do své a položila si ji na srdce, takže cítil, jak buší.

„Vidíš?“ řekla. „Oba cítíme to samé.“

Oči mu potemněly a políbil ji tak silně, že přepadla dozadu a oba sklouzli na vyleštěnou dřevěnou podlahu. Přetočili se tak, že Allie ležela na zádech a vzhlížela k němu. Jeho prsty se zastavily na prvním knoflíku její košile. Tázavě se jí zadíval do očí. Mlčky přikývla, a tak knoflík opatrně rozepnul a líbal ji na kůži pod ním, dokud jí pod jeho rty nenaskočila husí kůže. Když prsty spočinul na dalším knoflíku, trhavě dýchala a jímala ji závrať.

Opravdu to uděláme?

V ten okamžik někdo otevřel dveře. Allie jako by se zastavilo srdce. Carter ji očima varoval, aby se nehýbala, ale k tomu ji nebylo třeba pobízet.

Napůl natažený přes její tělo vypadal jako ležící socha. Jeho dech byl tak mělký, že stěží cítila, jak se mu pohybuje hruď.

Neviděla, kdo to je – ve výhledu jí bránil stůl a hromada židlí. Potom zaslechla Jerryho hlas – mluvil potichu, takže k ní dolehly jenom útržky toho, co říkal. Protože neslyšela žádný jiný hlas, došlo jí, že musí být na telefonu.

„… teď nemůžu mluvit… situace je vážná… Raj Patel má na starost bezpečnost… nechápu, jak by někdo… Ne!“ Na posledním slově zvýšil hlas.

Carterovy oči se rozšířily, ale ani se nepohnul.

Jerry zase mluvil. „…všechno, co můžeme. Pozemky… zajištěny.“ Následovala odmlka, po níž skoro zakřičel. „Nebudu se s vámi hádat. S tím můžete za Orionem…“ Jako by mu došlo, že by ho někdo mohl slyšet, přešel do ostrého šepotu a potom už z hovoru nezaslechli nic. Zůstali ztuhlí na místě, skoro nedýchali a dorozumívali se očima, dokud hovor neustal. O pár vteřin později zaslechli vrznout dveře. Následovalo jemné klapnutí, jak se zavřely.

Carter se zvednul, přes horu židlí se rozhlédl po místnosti a potom dopadnul zpátky vedle ní.

„Je pryč,“ řekl.

Allie se dýchalo o něco snadněji, když ji teď netížil svojí vahou. Taky se jí snadněji přemýšlelo. I když nechtěla, aby Carter přestal, určitá část jí samé byla ráda, že je vyrušili. Na Carterovi jí záleželo. Možná Cartera i milovala. Ale nebyla si jistá, zda je připravená na to, k čemu by pravděpodobně došlo, kdyby Jerry nepřišel. Všechno se to seběhlo tak rychle. Od líbání přešli k něčemu víc jako lusknutím prstů. A najednou to bylo jako na kolotoči, který se otáčel tak rychle, že z něj nemohla bezpečně seskočit. Na začátku, kdy se ještě točil pomalu, měla šanci vystoupit, ale neudělala to. Takže co mělo tohle všechno znamenat? Mohla vystoupit teď a vrátit se zase zpátky k pouhému líbání? Nebo musela zůstat až do konce jízdy?

Zamračila se a ustaraně nakrčila čelo. Když si toho Carter všimnul, natáhl se k ní a odhrnul jí vlasy z očí.

„Nebyl by moc naštvaný,“ řekl s líným, bezstarostným úsměvem. Očividně si myslel, že se trápí, protože je málem přistihli. Nechala ho při tom. Teď nebyla vhodná doba na to – mluvit o sexu. Nebo ano? „Ale velkou radost by z toho nejspíš taky neměl,“ pokračoval Carter. „Vzal by nás rovnou k Isabelle. Která by nám dala lekci o bezpečnosti a odpustila by nám.“

Když si představila Isabelle, jak se na ni zklamaně dívá, Allie zčervenala a posadila se. „Ale je to v pohodě,“ řekla. „Neviděl nás.“ Poprvé pomyslela na to, co vlastně zaslechli, a obrátila se na Cartera. „O čem to mluvil?“

„Znělo to jako další naštvaný rodič.“

„Nevěděla jsem, že učitelé mají telefony,“ řekla Allie.

„Někteří jo.“

Když si zapínala knoflíky u košile, ležel natažený na podlaze a sledoval ji vážným pohledem. Náhle ji zaplavil stud, a proto sklonila hlavu, dokud jí vlasy nespadaly do obličeje a nezakryly ho. Posadil se, přitáhl si ji k sobě a s čelem opřeným o její jí pohlédl do očí.

„Všechno je v pořádku,“ zašeptal. „Slibuju.“

„Kde to sakra jsem?“

Bylo těsně před devátou, když Allie spěchala úzkou sklepní chodbou. Carter jí dal podrobné instrukce ohledně posilovny a tréninkových místností, jenže už to trvalo nějak příliš dlouho a jí se začínal zmocňovat tísnivý pocit, že se ztratila.

Sklep jí naháněl hrůzu. Strop byl tak nízko, že měl člověk pocit, jako by ležel v rakvi, a v ostrém zelenožlutém fluoreskujícím světle všechno vypadalo jako vystřižené z nějakého krimi filmu. Chodba byla lemována zavřenými, většinou neoznačenými dveřmi. Zadunění, které se ozvalo zpoza zdi vedle ní, Allie vylekalo.

Jenom trubky, řekla si, nemajíc nejmenší ponětí, proč by trubky dělaly takový rámus. Když něco zavrzalo nad její hlavou, odmítla se tam podívat.

To jenom nahoře někdo chodí. Ale srdce jí dunělo v uších. Pak se hned za ní ozval dusot a zároveň pocítila závan vzduchu. Než mohla nějak zareagovat, kdosi prosvištěl kolem ní, prudce do ní vrazil a šlápl jí na nohu. Allie, už tak nervózní, uskočila a narazila do zdi. Před ní se zastavila útlá dívka s hnědými vlasy v ohonu a úkosem na ni pohlédla.

Jak může něco tak malého způsobit takovou bolest? pomyslela si Allie, když poskakovala kolem a držela se za nohu.

„Hej!“ vyštěkla. „To bolelo.“

Dívka naklonila hlavu na stranu jako pták a vteřinu si ji prohlížela.

„Ubožačko.“ Hlas měla vysoký a po soucitu v něm nebyla ani stopa. Když proběhla kolem a zmizela za rohem chodby, Allie zůstala zírat s otevřenou pusou.

„Zatraceně, zatraceně, zatraceně,“ brumlala si a kulhala za ní.

Následovala dívku za roh, kde narazila na prázdnou chodbu, která se táhla někam do nekonečna.

„Do prkenný vohrady, kde je ta blbá, pitomá posilovna?“ mumlala si.

Jako by je přivolala, nalevo se náhle objevily dvojité dveře se zatemněnými okénky a zašlým nápisem „Posilovna“ nad nimi.

„Aha.“

Carter říkal, že tréninková místnost je naproti posilovně. Otočila se kolem své osy a uviděla dveře označené jediným slovem „Jedna.“

Tréninková místnost jedna.

Zhluboka se nadechla a vzala za kliku. Místnost byla spoře osvětlená, malá a přeplněná. Asi třicet studentů stálo kolem modré žíněnky. Zrovna zavírala dveře, když hukot hlasů zeslábl a Zelazny uprostřed místnosti zakřičel: „Ticho prosím! Začínáme.“

Všiml si Allie stojící blízko dveří a nasadil kyselý výraz.

„To je od vás milé, Sheridanová, že jste se k nám ráčila připojit. O vteřinu později a vaše kariéra v Noční škole by byla tou nejkratší ve zdejší historii.“

Několik studentů na ni civělo nebo se zasmálo. Allie zahořely tváře, ale neřekla nic. Stála s rukama obtočenýma kolem těla a uklidnila se tím, že si představovala nejrůznější způsoby, jak Zelaznymu ublížit. Pak si všimla, že pár kroků od ní stojí Sylvain a na učitele se mračí.

„Jak jsem říkal,“ shrnul Zelazny, „vítejte zpátky. Vím, že jste si všichni plně vědomi toho, k čemu tu během léta došlo. Jak si dokážete představit, náš program bude toto pololetí v důsledku uplynulých událostí pozměněn. Sebeobrana a bezpečnost budou mít přednost před strategií.“

Její oči si začaly zvykat na šero a Allie rozeznala některé další tváře. Zahlédla většinu lidí, které by tu čekala. Hned za Sylvainem stála dívčí prefektka Jules. Za ní stál nejspíš Lucas. Cartera ale neviděla. Zelazny změnil tón hlasu a Allie se začala znovu soustředit na to, co říkal.

„Na pomoc nám přišel pofesionál na bezpečnost, který vás poučí o principech stojících za nejlepší ostrahou na světě. A když říkám nejlepší, myslím tím nejlepší – protože o jeho dovednosti je zájem nejen ve vedení velkých podniků, ale i mezi světovými vůdci. Člověk, o kterém mluvím, je váš nový odborný instruktor – Raj Patel.“

Ve skupině to zašumělo a studenti uctivě zatleskali. Otec Rachel vystoupil z šera a postavil se vedle Zelaznyho. Už jen když ho Allie viděla, cítila se o něco líp. Usmála se na něj a zamávala, ale nevšiml si jí.

Nebude to taková hrůza, když tu bude pan P. Postará se o mě.

„Moc vám děkuji za vřelé přijetí,“ řekl pan Patel. „Je dobré být zase na Krymské, přestože situace je tak vážná. Jak pan Zelazny už zmínil, tento rok se budeme opět soustředit na obrannou taktiku. Přidáme také jeden nový prvek, který jsme zatím nezkoušeli. Věřím, že vám všem byly sděleny okolnosti týkající se Gabea Porthuse.“

Při zmínce Gabeova jména Allie cítila, že v místnosti nastalo dusno. Pan Patel jako by si toho nevšiml.

„Vzhledem ke Gabeově činnosti se budeme tento semestr zabývat koncepty zrady a důvěry. Moje zásadní otázka zní, zda jste mohli vědět, že se Gabeovi nedá věřit. Koneckonců, mnoho z vás se považovalo za jeho přátele. Byly zde nějaké náznaky, že změnil strany? A především – je v této místnosti někdo, komu se nedá důvěřovat?“ Pohyboval se jako panter, neslyšně našlapoval a přibližoval se k jednotlivým studentům, jimž hleděl přímo do očí, jako by uměl číst myšlenky. „Je teď v této místnosti někdo, kdo má v úmyslu nás zradit?“

Po jeho slovech následovalo zděšené zašumění, jako by všichni najednou vydechli. Allie se rozhlížela kolem a viděla, že všichni jsou zaskočeni stejně jako ona. Otočila se zpátky k panu Patelovi. Působil chladně a odtažitě. Nebyl ani trochu takový jako u Patelů doma. Sevřelo se jí srdce. Možná měla Rachel pravdu. Možná ho Allie doopravdy neznala.

„V tuto chvíli,“ pokračoval, „moji lidé prověřují všechny ve škole – každého myče nádobí, učitele i studenta. Pokud někdo z vás lže o tom, kdo je nebo co tady dělá, můžete si být jistí, že na vás přijdeme. Nicméně jsem se rozhodl, že něco z toho zvládnete sami. Aby bylo jasno, chci, abyste se prošetřili navzájem.“

Někdo zalapal po dechu, ale pan Patel ještě neskončil.

„Vyškolíme vás v tom, jak rozpoznat známky podvodného jednání,“ pokračoval. „Budete se vzájemně vyslýchat a podáte mi zprávu o výsledcích. A vězte jedno: lhaní při výslechu je zakázáno. Jestli budete lhát, přijdeme na to. A pak budete vyloučeni.“

S touto šokující zprávou se obrátil k Zelaznymu. „Máte slovo, Auguste.“

„Ticho!“ vyštěkl Zelazny a měřil si studenty přísným pohledem, přestože Allie neslyšela, že by kdokoliv promluvil. „Dnes začneme tím, že každému z vás přidělíme tréninkového partnera, se kterým budete v průběhu pololetí spolupracovat. Co se Noční školy týče, tato osoba vám bude oporou – bude to vaše druhá polovina. Oba dostanete stejné hodnocení, takže pokud váš partner nebude pracovat s dostatečným zápalem, doporučoval bych vám inspirovat ho k lepšímu výkonu. Pokud váš kolega selže, selžete taky. O přiděleném partnerovi se nediskutuje.“ Odmlčel se a znovu si je změřil hrozivým pohledem. „Ať vás ani nenapadne požádat o změnu zadání. Výjimky z pravidla neexistují. Absolutně v žádném případě.“

Obrátil list ve svých deskách.

„Henderson! Vaším partnerem je Mitchell.“ Allie sledovala dva neznámé chlapce, kteří k sobě přišli a plácli si na pozdrav. „Richeauová, váš partner je Smith-Tivey.“ Dívka s dlouhými tmavými vlasy přešla k podsaditému svalnatému chlapci. A stejně to pokračovalo s dalšími padesáti jmény. Allie si žvýkala oděrku na palci a poslouchala tlukot vlastního srdce, dokud učitel neřekl „West“.

Zadržela dech a doufala, že uslyší své jméno. „Vaším partnerem je Mathesonová.“ Allie svěsila ramena. Carter ve dvojici s Jules? Přestože už jí prefektka nenaháněla takový strach jako dřív, Allie z ní byla pořád nesvá. Jules byla tak dokonalá a tak zasvěcená do vnitřních záležitostí Krymské akademie. Navíc to byla Carterova stará kamarádka.

Kdyby s ním byla ve dvojici Allie, bylo by to báječné. Mohli by si navzájem pomáhat. Teď skončí s někým cizím, a jak znala Zelaznyho, určitě to nebude nikdo příjemný…

Tolik se utápěla v sebelítosti, že když ji Zelazny konečně vyvolal, nezaslechla jméno svého partnera. V panice zatahala za rukáv člověka stojícího vedle ní.

„Slyšel jsi, co právě říkal?“ zeptala se vysokého, blonďatého chlapce. „Sheridanová a kdo?“

Bezvýrazně na ni hleděl.

„Říkal Glassová.“ Za ní se ozval veselý hlas. Allie se otočila a zahlédla tu malou culíkatou vražedkyni, kterou předtím potkala na chodbě.

„Jako Zoe Glassová,“ řekla dívka a naklonila hlavu na stranu. „To je moje jméno. Zacházej s ním šetrně.“

OSM

„Ne!“ Allie se na mladší dívku s hrůzou obrátila. „Nemůžeš to být ty.“

„Skvělý.“ Zoe obrátila oči v sloup. „Důvěra mezi tréninkovými partnery je nanejvýš důležitá. Takže jsem ráda, že se nám povedlo tak bezvadně vykročit pravou nohou.“

„Tady jste.“ Lucas a Carter k nim společně přišli. Allie po nich vrhla bezmocný pohled.

„Nemůžu tomu věřit.“ Allie hledala u Cartera pomoc. „Nemůžu být její partnerka. Já prostě… nemůžu.“

Bezmocně rozhodil rukama.

„Nejspíš se jí nelíbím.“ Zoe stála s rukou v bok a Allieina slova se jí očividně nijak nedotkla.

Allie si jí nevšímala a otočila se ke Carterovi. „Věřil bys tomu, co říkal o tom vzájemném vyslýchání? To je prostě – “

„Dost bylo řečí, vážení.“ Přerušil je Zelaznyho nepříjemně ostrý hlas. „Byl vám přidělen partner. Trénink začíná teď. Osm kilometrů v závodním tempu obvyklou trasou. Pak nás Raj provede obranným výcvikem.“

Všichni se naráz nahrnuli ke dveřím. Allie se nechápavě obrátila na Cartera. „Co přesně znamená ‚závodním tempem‘?“

Chytl ji za ruku a táhl ji za davem lidí, kteří už se řítili chodbou směrem k postranním dveřím. „Je to měřený běh – kdo doběhne poslední, bude potrestán. Rychle!“

„Potrestán jak?“ Vyběhla ale za ním.

„Záleží na tom?“ zeptal se Lucas a prosvištěl kolem nich.

Když tým studentů vyrazil plnou rychlostí ven do tmy, venku mrholilo. Všichni očividně věděli, kam běžet – pěšinou až na okraj školních pozemků.

„Neměli bychom se nejdřív rozehřát?“ zeptala se Allie, když Carter vedle ní nasadil ostré tempo. „Takhle můžeme dostat křeč. A navíc nevidím, kam běžím. Ty jo?“

Ze tmy se náhle vynořila Zoe a klusala vedle nich.

„Sklapne vůbec někdy?“ zeptala se Cartera a pak se otočila na Allie. „Sklapneš vůbec někdy?“

„Jo… teda chci říct… cože?“ zakoktala Allie. Tak ji to vyvedlo z míry, že zakopla o kořen na pěšině a zavrávorala. Carter ji chňapl za ruku a zachránil ji před pádem.

„Krucinál.“ Zoe vypadala bezradně. „Co to s tebou je?“

„Ty mi povídej něco o tom,“ řekla Allie zadýchaně, „že bych měla být zticha. Co kdybys… začala u sebe… Skrčku.“

Allie zrychlila ve snaze dostat se od dívky co nejdál.

„Být tebou šetřím si takhle ze začátku síly,“ zavolala za ní Zoe.

„Žádné řeči!“ Hlas Zelaznyho, který se náhle vynořil za nimi, k nim dolehl jakoby odnikud. „Kdo odteď promluví, bude potrestán.“

„Jdi do háje,“ odsekla Allie potichu, aby ji nikdo neslyšel. Zoe však měla pravdu. Osm kilometrů byl dlouhý běh a ona už začínala být unavená – věděla, že pokud si nesrovná rychlost, nezvládne to. Po necelém kilometru zpomalila na trochu rozumnější tempo a zatřásla rameny, aby si uvolnila svaly, které byly následkem stresu jako zauzlované. Přestože její myšlenky vířily všemi směry, brzy se jí podařilo nasadit pravidelný, hypnotizující rytmus spořádaného běžce.

Pohyb ji jako vždy uklidnil, a i když jí srdce bilo čím dál rychleji, uvolněně vplula do nasazeného tempa. Mohla se teď víc rozhlédnout kolem sebe. Měsíc byl zahalen mraky, ale její oči si začínaly zvykat na tmu – všude okolo se v lehkém větru pohupovaly borovice a vpředu ubíhala pěšina.

Až nyní si uvědomila, že když zpomalila, zbavila se nejenom Zoe, ale ztratila i Cartera s Lucasem. Byla úplně sama. Nevadilo jí to – endorfiny působily a ona běžela s lehkostí a plná sebevědomí. Že je stále na správné cestě věděla jen díky tomu, že čas od času předběhla jiného běžce, který pak zmizel za jejími zády.

Přestože se už cítila klidnější, její myšlenky zaměstnávala celá ta šlamastyka se Zoe. A taky chování Raje Patela – bylo drsné a chladné. Před touhle stránkou jeho osobnosti ji tedy Rachel varovala? Stránkou, kterou by si dřív ani nebyla schopná představit?

Uběhla vlastním odhadem něco přes tři kilometry, když les náhle zhoustnul a cesta mizela ve tmě. Musela zpomalit, aby neupadla. Tma tu byla neskutečně hustá a tíživá – Allie skoro připadalo, jako by ji cítila na kůži.

Zatímco pomalu běžela vpřed, zvedl se vítr. Zvuk tisíce stromů, které se naráz zavlnily, byl jako řev – jako vlny bijící o kamenitý břeh. Pak náhle někde v dálce zavřískla liška a Allie ztuhla krev v žilách. Určitě to byla liška. Rozhodně to nebyla dívka, kterou zrovna vraždí a proto křičí o pomoc.

Rozhodně ne.

Allie zrychlila, nervy napnuté k prasknutí, ale bylo těžké nasadit znovu uvolněný plynulý rytmus. Při každém zvuku nadskočila; neustále se jí zdálo, že za sebou slyší něčí kroky. Co chvíli se ohlížela přes rameno v naději, že ji dohání jiný běžec. Když si všimla, že nervózně počítá každý svůj krok, přinutila se zastavit. Dostat tady ve tmě o samotě záchvat paniky by nebylo úplně nejlepší.

Nevyšiluj, Allie. Nevyšiluj, Allie. Nevyšiluj…

Zrovna si to opakovala po třicátésedmé, když tu v lese uviděla někoho stát. Stalo se to tak rychle, že než si uvědomila, co vidí, už probíhala kolem. Smykem se zastavila a prudce se otočila, ale nikdo tam nebyl. Opatrně se vrátila zpátky po cestě a mhouřila oči do tmy, kde předtím pod stromem zahlédla stát muže v obleku. Díval se na ni. Teď však byla úplně sama. Někde vzadu hlasitě zapraskaly větvičky, ale když se ohlédla, neviděla nic než inkoustovou tmu. Pak vítr znovu zaskučel mezi stromy a Allie se snažila ujistit sebe samu, že to, co slyšela, byl jen hlasitý hukot větví, které se odíraly jedna o druhou.

Moc tomu ale nevěřila. A tak utíkala.

Donutila se neohlížet a běžela tak rychle, jak mohla. Někdo tam za ní byl – věděla to. Dovedla si představit, jak ji pronásledují, jak jejich kroky duní ve společném rytmu s jejími. Přímo za ní. Při každém nadechnutí ji pálilo v krku, vrhla se pěšinou mezi stromy, hlava nehlava, a ignorovala protesty, které k ní vysílaly její svaly. Teprve když proběhla zatáčkou a les prořídl natolik, že před sebou zahlédla běžet ostatní studenty, uklidnila se do té míry, že se odvážila ohlédnout. Cesta byla prázdná.

Konec běhu byl signalizován studentem s bleděmodrou svítící tyčinkou v ruce, který beze slova navigoval běžce zpátky do školní budovy. Allie kulhala po sklepních schodech držíc se za bok v místě, kde ji píchalo, a pak přímo za Rajem Patelem, který v zadní části Tréninkové místnosti jedna právě mluvil se Zelaznym.

„Viděla,“ těžce oddychovala. „Muže. V lese.“

V předklonu se opírala dlaněmi o kolena a sledovala, jak její pot dopadá na tmavomodrou polstrovanou podlahu. Zavřela oči a snažila si uklidnit pocuchané nervy.

„Cože?“ Zelaznyho hlas byl ostrý jako břitva. „Co jste to říkala, Sheridanová? Ven s tím.“

„Říkala, že viděla v lese nějakého muže.“ Pan Patel zněl až příliš klidně a Allie pootočila hlavu, aby mu viděla do tváře. Pozorně si ji prohlížel. „Vydýchej se, Allie. Můžeš ho popsat?“

„Krátké… vlasy,“ vypravila ze sebe. „Na sobě… oblek.“

Pan Patel ztuhnul a Allie věděla, že řekla něco důležitého.

„Poznala jsi ho?“ Zároveň se obrátil a zagestikuloval na někoho za ní. S rukama stále opřenýma o kolena zavrtěla hlavou. „Byla tma.“

Pomalu popadala dech a bolest v boku postupně odeznívala. Upřená pozornost, kterou jí věnoval, ji znervózňovala – byla tma a ona byla vyděšená. Co když si to všechno jen vymyslela? Nevěděla, jak jim to říct, aniž by vypadala jako úplné budižkničemu. Obstoupili ji dva svalnatí chlapíci v běžeckém a nějaká žena s dlouhými blond vlasy spletenými do copu a v očekávání hleděli na pana Patela. Nepředstavil je. „Allie viděla někoho v lese,“ řekl jim. „Měl na sobě oblek.“ Podívali se po sobě, zatímco on se obrátil zpátky k Allie. „Kde přesně jsi byla?“

Allie popsala dané místo, jak nejlépe mohla. Když skončila, kývl hlavou a ostatní vyklouzli z místnosti stejně rychle, jako se v ní objevili.

„Jestli tam ještě někdo je, najdou ho.“ Slova pana Patela jí naznačila, že si má jít po svých, a tak se Allie vrátila ke Carterovi a dopadla na žíněnku vedle něj.

„Jsi v pohodě?“ Když jí podával láhev se studenou vodou, obličej měl červený námahou. Vedle něj leželi v nejrůznějších pozicích vyřízení Lucas, Jules a jeden chlapec, kterého Allie neznala. S ledovou láhví přitisklou k čelu přikývla.

„O čem jste s Patelem mluvili?“ Pozorně si ji prohlížel. „Vypadalo to celkem napjatě.“ Když mu pověděla o muži v lese, sevřel rty. Jules s Lucasem se naklonili blíž a poslouchali.

„Nestihla sis ho dobře prohlédnout?“ zeptal se Lucas, ještě než skončila. Zavrtěla hlavou. „Byla tam absolutní tma. Viděla jsem ho jen na vteřinu. Když jsem se vrátila, byl pryč.“

„Jsi si jistá, že to nebyl jen výplod fantazie?“ zeptal se Carter. „Nikdo by ti nemohl mít za zlé, že jsi po tom všem trochu paranoidní.“ Jeho otázka v ní znovu vzkřísila pochybnosti a Allie pocítila záchvěv hněvu. „Nemůžu si být jistá, Cartere. Ale musela jsem říct Rajovi, co jsem viděla.“

„Carter netvrdí, že jsi udělala něco špatně, Allie.“ Jules nasadila konejšivý tón. „Myslím, že se jen snaží rozhodnout, jak moc bychom se měli strachovat.“

„Tak se nestrachujte.“ Allie věděla, že zní úsečně, ale nemohla si pomoci. Kdyby toho divného bankéře v lese zahlédl někdo jiný, tahle konverzace by se vůbec nekonala. Všichni by tomu prostě věřili. „Raj poslal pár svých goril, aby se po něm poohlédli.“ Už se na Cartera nedívala. „A my jsme všichni tady, pěkně v bezpečí.“

„Všichni vztyk.“ Pan Patel stál uprostřed místnosti. Z jeho tónu bylo jasné, že nestrpí žádné odmlouvání, a tak studenti s brbláním vstali. „Každý si najde svého partnera a připraví se k provedení základní obranné techniky.“

Carter vyskočil na nohy, ale Allie se nehýbala. „To si snad dělá srandu,“ řekla. Pan Patel na druhém konci místnosti vyštěkl: „Hned teď, lidi!“ Allie si povzdechla a opatrně se postavila – všechny svaly ji bolely.

„Jsi trochu z formy.“ Zoein pípavý hlas se ozval přímo za ní. Než se k ní otočila, Allie se nejprve zhluboka nadechla. Zoe osmikilometrový běh očividně nijak nepoznamenal. Culík jí zplihle visel na zádech a tvář se jí leskla potem, ale vypadala stejně plná energie jako vždycky.

„Ne,“ řekla Allie. „To teda nejsem.“ Zoe s pochybovačným pohledem pokrčila rameny.

„Připravená?“

Ne, pomyslela si Allie.

„Jo,“ řekla úsečně.

„Takže už jsi to někdy dělala?“

Než Allie stačila odpovědět, pan Patel znovu promluvil. „Každý pár si zvolí, kdo bude útočník a kdo napadený.“

„Já budu útočník,“ přihlásila se dobrovolně Zoe.

„Paráda,“ zamumlala Allie.

„Útok přijde z levé strany,“ hlásil Patel, který chodil po místnosti a dohlížel na přípravy studentů.

„Napadený se pokusí shodit útočníka na zem a zneškodnit ho.“

Pro Allie, která neměla nejmenší ponětí, jak dostat útočníka na zem, to neznělo moc dobře. Ale Zoe byla malá. Jak těžké to mohlo být?

„Na tři,“ zavolal pan Patel. „Dva…“

Allie se zapřela a zpevnila ramena. Zoe zmizela z jejího zorného pole.

„Jedna!“ zavolal pan Patel. Dvě ruce ji popadly za paži. Když se Allie pokusila vysmeknout, místnost zavířila a ona dopadla přímo na záda zírajíc náhle na ozdobně omítnutý strop. Zoe jí položila nohu na břicho.

„Ubohý.“ Sundala nohu a ustoupila.

„Co se to sakra…“ Allie zasténala, „právě stalo?“

„Upustila jsem tě.“ Zoein tón byl věcný.

„Dobře!“ řekl pan Patel dvojici na druhé straně tělocvičny. „A teď… Výměna!‘

Allie na Zoe zmateně pohlédla. Mladší dívka si povzdechla.

„Teď zkusíš ty napadnout mě.“

Allie se vyhrabala na nohy. Na moment se zoufale rozhlížela po místnosti, aby viděla, co dělají ostatní. Zachytila Sylvainův pohled plný účasti.

Soustřeď se, Allie, řekla si.

Zhluboka se nadechla a snažila se přijít na to, co při útoku udělala Zoe. Pak se na ni vrhla. Místnost znovu zavířila. Tvrdě dopadla na zem.

„Jakto?“ zalapala po dechu. Bolela ji žebra.

Zoe nad ní stála s rukama v bok a prohlížela si ji jako početní úlohu, která nemá řešení.

„Proč nejsi lepší?“ zeptala se.

Nad Allie se objevil pan Patel, jehož obličej zastínil světlo zářivky na stropě.

„Dobrá práce, Zoe.“ Pan Patel se sehnul a pomohl Allie na nohy. „Tak proč ji teď nezkusíš něco naučit, místo abys jí jen ubližovala?“

„To nechápu,“ řekla Zoe a ostražitě naklonila hlavu jako drozd.

„Tohle je Allieina první hodina,“ vysvětlil. „Nikdy předtím to nedělala. Nedal jsem tě s ní do dvojice proto, abys ji poslala rovnou do nemocnice. Dal jsem vás k sobě, abys ji učila.“ Obrátil se k Allie. „Zoe je jedna z nejlepších ve třídě – přirozený talent –, takže jsem myslel, že bude dobré dát vás dvě dohromady. Ještě nikdy ale nikoho neučila.“ Otočil se zpátky na Zoe a řekl: „Přestaň jí ubližovat a prostě jí pomoz, dobře? Vyhraješ, když se to Allie naučí.“

„Ok.“ V Zoeině hlase nebyla žádná nevraživost. Obrátila se k Allie. „Chceš, abych ti ukázala, jak mě dostat na zem?“

„Prosím ano,“ promluvila Allie skrz zaťaté zuby.

„Dej ruce sem.“ Zoe si položila Allieiny ruce na své paže a pan Patel se obrátil k odchodu. „Pak uděláš jen tohle…“

Jenže Allie přirozený talent nebyla. To začalo být zřejmé skoro okamžitě. I když se snažila, seč mohla, aby mladší dívku shodila, dařilo se jí jen popotahovat ji trochu sem a tam. Jednou nebo dvakrát Zoe padla na zem, aby jí ukázala, jak celý pohyb funguje, ale přestože byla malá a štíhlá, Allie ji nemohla povalit. Když se rozhlédla kolem sebe, viděla, že ostatním studentům to jde skvěle. V rohu právě Jules bez zřetelné námahy shodila Cartera. Zasmál se, když mu pomáhala zpátky na nohy, a ona ho přátelsky poplácala po rameni. Čím déle se jí nedařilo provést očividně snadný chvat, tím víc začínala být Allie nervózní. Sevřela se jí hruď, ale snažila se na sobě nedat nic znát. Jenže ke konci už začínala panikařit a její dech byl krátký a trhavý.

„Tak dobrá, všichni.“ Hlas pana Patela konečně učinil tomu mučení přítrž. „To by stačilo.“ Popošel do středu místnosti. „Vím, že tohle je pro většinu z vás snadné. Ale zítra začne přituhovat. Pokud vám dnešní hodina dělala potíže, tak vám doporučuji začít cvičit. Tohle je jen začátek.“

Allie zírala na podlahu. Byla jediná, kdo to nezvládnul. Poslední slova patřila jí. Když ostatní opouštěli místnost, loudala se za nimi, potlučená a poražená, doufajíc, že se jí podaří vyklouznout ven bez povšimnutí. Pan Patel k ní neslyšně přišel.

„Jestli potřebuješ pomoc, přijď zítra brzo ráno,“ řekl potichu. „Myslím, že Zoe pro tebe bude dobrý parťák. Někdy to jen trvá trochu déle, než si dva lidé porozumí. Obě se máte co učit.“

Allie přikývla a kousla se do rtu. Svému hlasu nedůvěřovala.

Nikdo z nich mě neuvidí brečet, řekla si. Ale cítila, jak ji v očích pálí slzy. Na druhé straně místnosti viděla Cartera, který se na ni soucitně díval – potom se však cítila ještě hůř. Proto odešla, než mohl zahlédnout její obličej a poznat, jak hrozně se cítí. Oslepená slzami vyklopýtala na chodbu a pak po schodech do přízemí. Nebyla si jistá, kam jde nebo jestli ji někdo nesleduje. Neměla teď náladu s Carterem mluvit. Ani s panem Patelem. S nikým. Všechno to bylo tak trapné. Rozrazila zadní dveře a vyběhla ven na cestu.

Sto dvanáct kroků. Sto třináct. Sto čtrnáct…

Po chvilce však její svaly zaprotestovaly tak nahlas, že musela zpomalit. Noc byla vlažná – déšť ustal a mraky postupně odtáhly. Zářící srpek měsíce zahalil krajinu stříbrným světlem.

Skrz stromy zahlédla nějaký bílý záblesk. Nejdřív se jí zastavil dech, ale pak si vzpomněla.

Jsem pitomá.

Úplně zapomněla na malý altánek, ve kterém se s Jules schovaly té noci, co vypukl požár. Nyní se k té skrýši vypravila skrz řadu stromů. Bílá stavba s kopulovitou střechou byla lemována úzkými sloupy. Měsíční světlo ozařovalo sochu v jejím středu – věčně tančící dívku v hedvábném rouchu s rukama nad hlavou a kamenným závojem, který jí proklouzával mezi prsty. Na chladném mramorovém schodě u bosých nohou sochy si Allie položila hlavu na kolena. Jenže když teď chtěla plakat, slzy nepřicházely. Připadala si prázdná.

Možná se na to nakonec nehodím, pomyslela si zničeně. Možná nejsem pro Noční školu dost dobrá.

Představila si, jaké by to bylo, kdyby skutečně selhala úplně. Co by si pomyslela Jules? Nebo Lucas? Chtěli by s ní ještě kamarádit, kdyby věděli, jaká je nula? Jo vyhodili, uvažovala. A život jí to úplně nezničilo. Ale Jo byla jiná. Pohybovala se ve stejných společenských kruzích jako Lucas, Katie nebo Jules. Její rodina byla důležitá. Ta by byla oblíbená, ať by se stalo cokoliv. Allie byla jako páté kolo u vozu. Její rodiče nebyli nikdo. Nikdy se s ostatními nemohla potkat na lyžích ve Švýcarsku nebo při nákupech v Bond Street nebo na Páté Avenue. Na taková místa se v životě nemohla dostat.

Až na to, že jsem vnučka Lucindy. Ta myšlenka jí hned stoupla do hlavy. Takže bych možná měla.

„Allie.“ Když zaslechla hlas se zřetelně francouzským přízvukem, Allie vzhlédla. Sylvain stál u paty schodů a z jeho tváře nešlo ve tmě nic vyčíst.

„Nazdar.“ Allie položila hlavu zpátky na svá kolena. „Copak? Viděl jsi snad poslední dobou nějaké ‚noční nováčky‘, co by stáli za starou belu?“

Posadil se na schod vedle ní. „Chtěl jsem se jen přesvědčit, že jsi v pořádku.“

„No jo.“ Allie se narovnala. „Jsem úplná nula. Ale jinak fajn…Takže můžeš jít. Není tu nic k vidění.“

„Viděl jsem, co se stalo.“ Jeho jasně modré oči se setkaly s jejími. Tváře jí zčervenaly a odvrátila se. Pokrčila rameny, aby ukázala, jak málo jí na tom záleží, a řekla: „Doufám, že ses dobře pobavil.“

„Ne,“ řekl. „Kvůli tomu tu nejsem. Vím, proč ti to nešlo. Můžu ti pomoct.“

„Já taky vím, proč to nešlo.“ Nepodívala se na něj. „Nezvládla jsem ani jeden jediný jednoduchý chvat. Bylo to očividné. Prostě jsem… selhala.“

Její sebelítost přešel bez povšimnutí. „Zoe je vážně dobrá, ale je mladá. Nikdy dřív nikoho neučila. Ukazovala ti správné věci, ale zapomněla na několik detailů. Ruce jsi měla na správném místě, ale nohy byly pokaždé špatně. A když nemáš správně nohy, fungovat to nebude. Můžu tě to naučit. Pokud mi to dovolíš.“

Pozorovala ho koutkem oka. Nenašla ani stopy po tom, že by se jí vysmíval – jeho hlas byl pevný a klidný. Navíc z něj vyzařovalo něco, co působilo konejšivým dojmem. Možná by jí vážně mohl pomoci. Další příšernou lekci by už neunesla. Trápila ji hlavně jedna věc, a proto váhala.

Carterovi by se to nelíbilo…

Jenže Carter tu nebyl. A ona musela cvičit.

„Dobrá,“ řekla. „Můžeme to zkusit. Ale varuju tě: jsem v tom vážně úplně na nic.

Sebevědomě se usmál. „Slibuju, že to zvládneš.“

Dovedl ji na nedalekou planinu, kde bylo dostatek spadaného jehličí, které jim mohlo posloužit jako matrace. Odkopl stranou kameny a spadané větve a otočil se k ní.

„Teď se postav, jako bys na mě chtěla zaútočit.“ Allie se přikrčila a snažila se vypadat drsně, paže svěšené podél těla, ruce zaťaté v pěst. V očích mu pobaveně blýsklo; jen stěží potlačoval smích. „Fajn, to je celé špatně.“ Popošel blíž k ní. „Poslyš, umíš dobře běhat a tvoje síla je ve tvých nohou. Narovnej se.“

Během několika dalších minut jí vysvětlil, jak se má správně postavit – nohy rovné, ale kolena povolená, ruce volně podél těla, chodidla od sebe na šířku ramen. Něco však bylo pořád špatně.

„Otoč nohy takhle,“ řekl a názorně jí to předvedl. Když ho zkusila napodobit, zavrtěl hlavou. „Ne, to není úplně správně.“

Sehnul se a natáhnul se pro její nohy. Instinktivně před jeho dotykem ucukla. Zarazil se s rukama stále napřaženýma před sebou. Když se na ni podíval, modré oči se mu ve světle měsíce zatřpytily.

„Dovolíš?“ zeptal se.

Allie se sevřel žaludek. Byla by pitomost zakázat mu, aby se dotknul jejího kotníku. Snažil se jí pomoct.

„Ano,“ řekla. Její hlas byl slabý, a tak si odkašlala a zároveň sledovala, jak ji opatrně uchopil za kotník a přemístil její nohu na správné místo. Z jeho rukou vyzařovalo teplo. Pokud si všiml její úzkosti, nedal to najevo. Když zaujímala správnou pozici, ukázal jí, jak by ho měla chytit, a než se jí dotknul, znovu požádal o dovolení. Tentokrát však řekla „ano“ s mnohem větší důvěrou. Jeho tělo se lehce přitisklo na její, jednu její ruku si dal na rameno a druhou na loket – její prsty potom zlehka přiložil na správné místo. Stála sice upjatě, ale z jeho mírného dotyku jí naskočila husí kůže.

Snažím se s ním násilně praštit o zem, řekla si. Takže je to určitě v pořádku, i po tom všem, co se stalo.

O krok ustoupil a ukázal jí, jak přenést při pohybu váhu. Když si to několikrát vyzkoušela, rozhodli se to zkusit doopravdy.

„Tak jo, takže… teď na tebe zaútočím,“ řekl. „Jen dělej, co jsme nacvičili, a bude to fungovat.“

„Jsem připravená,“ řekla s falešnou sebedůvěrou v hlase.

Zvorám to. Zvorám to. Zvorám…

Pak se na ni Sylvain rozeběhl a přerušil tok jejích myšlenek. V tu chvíli přestala myslet úplně. Chytla ho za paži a přesunula váhu těla tak, jak ji to učil. Přistál na zádech u jejích nohou. Krátce zajásala a čekala, až jí řekne, jak skvěle to zvládla. Jenže on neříkal nic. Vlastně se ani nehýbal. Ležel nehybně na zemi, oči zavřené.

„Sylvaine?“ Když padla na zem vedle něj, srdce jí bilo na poplach. Nedokázala poznat, jestli dýchá. „Sylvaine? Jsi v pořádku? Zabila jsem tě?“

Pak si všimla, že se otřásá smíchem. Otevřel oči. „Věděl jsem, že to zvládneš,“ řekl.

„Tohle už nedělej!“ Allie mu sice nadávala, ale jeho smích byl nakažlivý, takže za chvíli vyskočila nadšeně na nohy. „Zvládla jsem to! Zvládla!“ Tancovala mezi stromy a sepjala ruce nad hlavou ve vítězoslavném gestu. Náhle se zastavila přímo před ním. „Moment. Sylvaine, to měl být vážně vtip? Jakože opravdový vtip? Nebo se mi to jen zdálo?“

„O čem to mluvíš?“ zatvářil se naoko překvapeně. „Mám vytříbený smysl pro humor.“

„No jasně.“

„Dobře… teď vážně.“ Vrátil se na mýtinku. „Zvládla jsi to moc dobře. Ještě by se to dalo malinko vylepšit, ale bylo to dobré.“

„Nauč mě to.“ Ve vlastním hlase slyšela zápal. „Chci se naučit všechno.“

Něco v jeho výrazu jí prozradilo, že její pocity chápe. Nicméně řekl jenom: „Fajn. Začneme útokem zprava. Musíš trošku změnit postoj.“

Během následující půl hodiny ji naučil, jak si poradit s útočníky přicházejícími z různých stran – jak zaujmout postoj, aniž by dala cokoliv najevo. Jak se bránit. Nakonec byli oba navzdory vlažnému nočnímu vzduchu celí zpocení.

Byl k ní tak profesionální a zároveň tak milý, že brzo zapomněla na svůj problém s tím, že se jí dotýkal. Zrovna ji učil, jak se dostat z kravatového úchopu – pažemi ji objímal zezadu, zatímco ona měla ruce položené na jeho zápěstích –, když se náhle v měsíčním světle objevil Carter a nevěřícně je pozoroval.

„Allie? Co se to tu sakra děje?“

DEVĚT

Allie na něj dlouhou dobu překvapeně zírala, aniž dokázala zareagovat.

„To je… víš co… my…,“ koktala, neschopná kloudné odpovědi. Mezitím Sylvain stáhnul svoje ruce a odstoupil od ní.

Uvědomila si, jak to asi musí vypadat, a z toho pomyšlení se jí udělalo špatně. Carter visel očima na Sylvainovi – napětí ve vzduchu by se dalo krájet.

„Sylvain mě učil, jak dostat někoho na zem. Jen jsme… to nacvičovali.“ Hlas se jí třásl a pak odezněl docela.

„Já to nechápu. Neměli jsme právě hodinovou lekci s Rajem?“

„To jo, ale…“ Tváře jí zčervenaly. „Nevím, jestli sis toho všimnul, ale moc mi to nešlo.“

„Mohl jsem ti pomoct já.“ Byl bledý hněvem.

Tohle je blbý.

„Počkej. Ty tomu nerozum- Já jsem ho o to neprosila. Jen jsme tak nějak… nevím. Na sebe natrefili.“ Allie se na Sylvaina nedívala, ale zaplavila ji zvláštní směs zmatku a roztrpčení. Zrovna strávil věčnost tím, že jí pomáhal. A ona měla přece pořád právo na to, vybírat si své přátele. Nebo ne? Střelila po Carterovi varovným pohledem. „Nejsi snad jediný člověk, který mi může pomoct. Nejsme přivázáni jeden k druhému řetězem. Ty a Jules jste spolu vypadali moc spokojeně a taky kvůli tomu nedělám scény.“

„Víš moc dobře, že to není to samé,“ odsekl. Na tváři mu naskákaly červené fleky a žíly na krku měl napjaté jako provazy. „Nemůžu uvěřit tomu, že jsi s ním šla sem, po tom všem, co ti udělal.“

Allie se okamžitě vybavily scény z letního plesu. Sylvain ji přirazil na stěnu a tvrdě ji líbal. Odmítl ji pustit, i když se bránila. Našel je Carter. Carter ho donutil přestat. Už jenom z té vzpomínky se jí obrátil žaludek. Těžce polkla. Avšak Sylvain strávil měsíce tím, že se jí to snažil vynahradit; tu noc, co vypukl požár, ji zachránil. Věřila, že toho skutečně litoval. Byla snad jenom naivní?

„Tohle je hloupé, Allie.“ Carter zněl netrpělivě, ale v jeho očích viděla, že ho to ranilo. „Nebudu se s tebou hádat před Sylvainem. Už je po večerce. Jules bylo divné, kam ses poděla, a poslala mě, abych se po tobě podíval. Musíš se vrátit.“ Pak se otočil na podpatku a rázoval zpět ke školní budově.

Allie bez hnutí sledovala, jak mizí mezi stromy, v hlavě jí však bez ladu a skladu vířily zmatené myšlenky. Byla překvapená, že sama cítí zlost – vypadal, jako by si myslel, že ho se Sylvainem podvedla, i když spolu jen trénovali. Jako by jí nedůvěřoval. Noc jí náhle připadala prázdná a tichá; zhluboka se nadechla chladného vzduchu a poprvé si všimla hvězd, které na temné obloze zářily jako stříbrná námraza.

Byla ráda, že Sylvain nic neřekl a jenom situaci nezhoršil. Na chvíli přemýšlela, že by si s ním promluvila o té noci. Mohla by říct, že mu odpouští ty špatné věci a bude si pamatovat jen ty dobré. Že jsou přátelé. Neřekla však nic. Když se v rozpačitém tichu vraceli ke školní budově, přemýšlela o věcech, které by měla říct. Co by Carter chtěl, aby řekla.

Opravdu si cením tvojí pomoci, Sylvaine. Ale tohle už znovu dělat nemůžeme. Carter by to nepochopil; on vážně nechce, abych se s tebou scházela. Nebo s tebou mluvila. Nebo dýchala stejný vzduch jako ty.

Místo toho řekla: „Díky za pomoc.“

Když jí držel dveře, jeho oči byly modré a tajemné jako klidná jezerní hladina. Jediné, co odpověděl, bylo: „Není zač.“

I přestože šla spát tak pozdě, příští ráno se Allie vzbudila ještě před budíkem a nemohla znovu usnout. Dalšího spánku se tedy vzdala a pomalu se posadila, protože ve svalech ucítila novou bolest. Bolelo ji všechno. Se zasténáním vylezla z postele, přehodila si ručník přes rameno a vyšla na tichou chodbu. Koupelna byla skoro prázdná, i když v jedné sprše slyšela téct vodu. Poslední kabinka v řadě byla její oblíbená – zdála se větší než ostatní a bylo v ní víc světla. Položila si pantofle na dřevěnou lavici, zatímco župan pověsila na lesklý mosazný háček pevně vězící ve zdi krémové barvy. Dlouhá horká sprcha jí uvolnila svaly, a když vylezla z kabinky, cítila se zase ve své kůži. Jenže už nebyla sama. Nějaká dívka zavinutá v bílém krymském županu, přesně takovém, jaký měla i Allie, stála u umyvadla.

Aby měly soukromí, Allie si vybrala umyvadlo daleko od ní. Ale když se prohlížela v zrcadle a drhla si zuby, dívka ji oslovila.

„Promiň. Ty jsi Allie?“ Měla francouzský přízvuk a jemný, zpěvavý hlas.

„Ano?“

Dívka přišla blíž. Allie si všimla, že je velmi drobná. Měřila stěží metr šedesát a byla útlá s obrovskýma hnědýma očima a neuvěřitelně hustými řasami. Byla zvláštním způsobem povědomá, ale Allie si ji nebyla schopná zařadit.

„Myslela jsem si to.“ Dívka vypadala potěšeně. „Sylvain mi toho o tobě tolik vyprávěl. Já jsem Nicole.“

Allie o ní nikdy neslyšela – Sylvain ji ani jednou nezmínil.

„No jo… chci říct…“ mumlala skrz zubní pastu. „Jasně. Ráda tě poznávám.“

Nicole na ni zamrkala. „Tolik o tobě minulé pololetí psal – přijde mi, že už tě vlastně znám.“

Dokonce i pěkně mrká, pomyslela si Allie. Nebyla si jistá, co se to tu přesně děje. Byla snad Nicole Sylvainova přítelkyně? Kterou jaksi zapomněl zmínit? A i kdyby byla, co na tom? Opravdu si potřebovala vypláchnout pusu.

„Včera večer mi po tréninku říkal, že se jde mrknout, jestli je s tebou všechno v pořádku.“ Nicole nevypadala, že by si všimla toho, že Allie teče z úst pěna. „Viděl, že jsi rozrušená. Našel tě?“

Allie do tváří vstoupila barva. Noční škola. Tam jsem ji zahlédla. Což znamená, že viděla, jak jsem to totálně zpackala.

„Ano. Našel mě.“

„A pomohl ti,“ řekla Nicole, jako by nic jiného ani nepadalo v úvahu.

„Byl velmi nápomocný,“ řekla Allie škrobeně. Pak se odvrátila, aby mohla vyplivnout pastu. Když si vypláchla ústa a chystala se sesbírat své věci, Nicole se na ni stále dívala. Měla melodický smích, který zněl jako zurčení vody.

„Omlouvám se, že tě takhle obtěžuju bez… varování.“ Nakrčila svůj malý nosík. „Jsem jen ráda, že vím, kdo jsi.“

„A já jsem ráda, že tě konečně poznávám,“ řekla Allie s falešným nadšením a spěchala ke dveřím. „Po tom všem, co mi o tobě Sylvain vyprávěl.“

„Kdo je ta Nicole a proč je tak hezká a vypadá tak francouzsky?“ Allie pokoutně mrkla na Rachel.

„Ále. S přestávkami Sylvainova přítelkyně. Ohromně kultivovaná a protivně krásná,“ řekla Rachel. „Proč?“

„Teď zrovna mají přestávku?“ zeptala se Allie. „Nebo ne?“

Rachel tázavě povytáhla obočí. „Mají… myslím. Ale s těma dvěma jeden nikdy neví. Proč?“

Šly spolu po chodbě v přestávce mezi dvěma hodinami. Allie jí toužila říct o všem, k čemu minulou noc došlo, ale moc dobře věděla, že o tom mluvit nesmí, a Rachel by to stejně nechtěla slyšet. Příčilo se jí, že najednou své nejlepší kamarádce nemůže říkat všechno. Bylo to nepříjemné – jako nevyslovená lež.

„Vlastně nic.“ Allie pokrčila rameny. „Jen se mnou ráno mluvila v koupelně. Vyděsila mě.“

„Nesnáším, když na mě v koupelně někdo mluví,“ politovala ji Rachel a vyhnula se skupině chichotajících se dívek. „Co říkala?“

„Sylvain prý o mně mluvil. Ne že by to bylo divné nebo něco takového. Bylo to jen… divné.“

„Naprosto chápu,“ kývla Rachel a dívala se na Allie, jako by se zbláznila.

„Já vím,“ povzdechla si Allie. „Nedává to smysl. To je fuk. Mám zásadní otázku.“

„Sem s ní.“

„Co je zač ta Zoe?“

„Cože?“ Rachel vypadala zmateně. „Myslíš Zoe Glassová? Kde jste se potkaly?“

Allie vyhýbavě pokrčila rameny a Rachel pochopila. Když znovu promluvila, její hlas byl rázný.

„Fajn. Co chceš vědět?“

„Co je zač?“ zeptala se Allie. „Je divná. Jako… já nevím… opravdu agresivní robot.“

Rachel se nezasmála – nic v souvislosti s Noční školou jí vtipné nepřišlo.

„Zoe je prototyp geniálního dítěte. Je jí třináct, ale studuje na naší úrovni – vlastně ještě na vyšší – má nějaké vysokoškolské předměty se soukromým učitelem – “

„Počkat. Vážně?“ Allie ji přerušila a zastavila se tak náhle, že do ní člověk za ní narazil. „Promiň,“ pronesla přes rameno, když se kolem ní se sklopenýma očima protáhl nějaký nervózní prvák. „Je jí třináct? Věděla jsem, že je mladší než my, ale…“

„Vážně. Je tak trochu génius.“

Tohle Allie vůbec nečekala. Jenže Rachel ještě neskončila. Když šly po schodech do prvního patra v křídle s učebnami, vyklopila ze sebe všechny základní údaje o Zoe.

„Její táta je právník, máma je, myslím, novinářka. Je z Londýna jako ty. Její rodiče jsou starší. Možná bylo její narození omyl. Každopádně předtím, než přišla sem, ji doma učili prarodiče, takže do té doby nikdy netrávila čas s dětmi v jejím věku.“ Došly na odpočívadlo, kde zpomalily, a Rachel pokračovala. „Je naprosto společensky neschopná. Jako kdyby ji vychovali vlci. Řekla bych, že je tak trochu autista… ale v tom lepším slova smyslu, jestli mi rozumíš.“

„Takový hezký způsob, jak říct, že je šílená.“

Rachel po ní střelila nesouhlasným pohledem. „Nebuď zlá.“

„Pardon.“ Allie zvedla ruce v obraně, ale Rachel už pokračovala. „Špatně přijímá nové lidi – nemá ráda změny. Takže hodně štěstí. Ale jak tě jednou přijme, je loajální až k zbláznění.“ Zastavily se na dalším odpočívadle.

„Jestli mě přijme,“ zamumlala Allie. Rachel kývla hlavou.

„Ve škole jsou lidé, které naprosto ignoruje, jako by neexistovali. Vrazí do nich, pokud stojí před ní. Jako by byli neviditelní.“ To Allie nijak nepřekvapilo.

„A všichni ji tak nějak… berou?“ zeptala se. „Chci říct, že je fakt divná.“

Rachel svraštila čelo. „Někdo nechápe, proč je taková – myslí si, že je nezdvořilá, protože… No, ona je nezdvořilá. Ale ne záměrně. Tím myslím, že není… krutá. Jen se zdá neomalená, protože je upřímná. A lidé nejsou na upřímnost zvyklí.“

Allie ucítila v hrudi píchnutí, jako by se jí Rachelina slova fyzicky dotkla. Mrkla na hodinky a řekla: „Hele, raději poběžím. Další hodinu mám se Zelaznym. Zpoždění nepřipadá v úvahu.“

Allie jí rychle zamávala a pospíšila si chodbou na hodinu historie, kde už jí Jo držela místo. Vklouzla vedle ní těsně předtím, než Zelazny vešel do místnosti. Temně si své studenty měřil.

„Vidím, že jste tu všichni včas.“ Poznamenal si něco na list papíru a vložil ho zpátky do složky. „To je od vás moc milé. Vítejte na hodinách starověku a antiky. Toto pololetí se zaměříme na klasické civilizace: Řecko a Řím.“

Zatímco mluvil, chodil po místnosti a na každou lavici položil jednu učebnici, kterou přitom nezapomněl pořádně praštit.

„Účast na hodinách se započítává do konečné známky,“ řekl a třísknul knihou před Jo. „Takže předpokládám, že budete aktivní a budete se zapojovat do diskuze. Tohle jsou dějiny pro pokročilé – žádné flákání se netoleruje.“

Když Zelazny přecházel po místnosti, Jo si pečlivě zapisovala do svého poznámkového bloku. Když byl od nich dostatečně daleko, naklonila ho na stranu, aby si Allie mohla přečíst, co napsala.

„TOHLE BUDE STÁT ZA GIGANTICKÝ HOUBY.“

Než se stačila ovládnout, Allie vyprskla smíchy. Rychle předstírala záchvat kašle, ale Zelazny se na ni otočil s hrozivým pohledem. Allie se svezla na židli o něco níž a snažila se zachovat vážnou tvář, zatímco Jo se nevinně rozhlédla po místnosti a v zápisníku obrátila na čistou stránku.

Než se Allie dostala na Isabellinu hodinu angličtiny, tašku měla nacpanou knihami a celá první stránka jejího zápisníku byla plná úkolů, které bylo třeba vypracovat. Bylo pro ni záhadou, jak na to všechno najde čas. V deset začínala Noční škola, takže všechno musela zvládnout předtím. Nějak. Kráčela po chodbě se sklopenou hlavou, když tu do někoho narazila.

„Pardon,“ řekla automaticky, předtím než vzlédla a její pohled se setkal s Carterovým. „Čau!“ Rozzářila se a nastavila ústa k polibku, ale Carter se rychle stáhnul. Zaplavil ji zmatek a pochybnost. „Co se děje?“ Vypadal rozzuřeně. „Moment, ty se pořád ještě zlobíš kvůli tomu, že jsem trénovala se Sylvainem?“ Nemohla tomu věřit. „To snad nemyslíš vážně, Cartere.“

„Jestli se zlobím?“ Ztišil hlas a ustoupil z cesty lidem, kteří bez přestání proudili chodbou. „Jasně, že se pořád zlobím, Allie. Ty by ses snad nezlobila? Představ si sebe na mém místě. Nepovedla se ti hodina a místo toho, abys šla za mou, běžíš pro útěchu rovnou za Sylvainem. Jak by ti bylo, kdybych tohle udělal s jednou ze svých bejvalek?“

V tomhle měl pravdu, ale nehodlala to přiznat.

„To není fér, Cartere. Za nikým jsem neběžela. Jen se chtěl přesvědčit, že jsem v pořádku. Pak mi nabídl pomoc.“

„To je vážně o moc lepší,“ odsekl. „A zeptala ses sama sebe, proč v první řadě vůbec šel za něčí holkou?“

„Vážně, Cartere.“ Uvnitř plála hněvem – vroucím a nebezpečným. Musela se přemáhat, aby zůstala v klidu. „Tak zaprvé, nejsem žádná ‚něčí holka‘. Jsem Allie Sheridanová, Člověk. Zadruhé: K ničemu. Nedošlo. Musíš mi věřit.“

„Tak musím?“ řekl. „Ty bys mi v té samé situaci věřila? Upřímně, kdybys mě našla v lese, jak trénuju s Clair, věřila bys mi?“

Allie zamrkala; Clair byla jeho bývalá.

„Ne, protože Clair není v… však víš v čem. Takže by to bylo zvláštní.“ Zakroutil očima, avšak Allie dodala: „Ale kdybys trénoval s Jules? Jo. S tím bych neměla problém. A kdyby ses učil s Clair? S tím taky ne. Protože ti věřím.“

„Vážně? Tak to bych to mohl vyzkoušet,“ řekl a rázoval pryč.

„Cartere,“ zavolala za ním, ale ani se neohlédl. S povzdechem si přehodila tašku přes rameno a následovala ho do třídy.

Isabelle na svojí hodině, které říkala anglický „seminář“, vždycky rozestavila lavice do kruhu. Carter se vyhýbal jejímu pohledu a náladově se posadil s dlouhýma nohama vystrčenýma před sebe. Právě se rozhodovala, zda si má sednout vedle něj, když vtom ji přepadla Zoe, které v hnědých očích svítilo. Ve školní uniformě s perfektně bílými ponožkami a botkami vypadala mnohem víc jako malá holčička než jako odborník na bojová umění s komplikovanou osobností.

„Allie!“ řekla. „Včera v noci jsem tě všude hledala.“

„Jo,“ řekla Allie nepřítomně, „já…“

Aniž by ji nechala domluvit, Zoe pokračovala tlumeným hlasem. „Měla jsem dlouhý rozhovor s panem Patelem, vysvětlil mi, co dělám špatně. Byla to jenom moje chyba, že ti to šlo tak blbě. Řekl mi, abych ti už neubližovala.“ Zamrkala. „V tom byl docela neústupný. Ublížila jsem ti?“

Allie pomyslela na bolavá záda včera před spaním a na ten ponižující pocit, když v tělocvičně znovu a znovu zírala na strop. Pak pohlédla do Zoeiných tázavých očí.

„Ne.“ Pokrčila rameny. „Jsem pořád celá.“

„Paráda!“ řekla dívka s očividnou úlevou. „Dneska ti neublížím. Trénovala jsem.“

„Já taky –“

„Na místa, prosím.“ Isabelle přerušila jejich rozhovor.

Přesně v okamžiku, kdy zahájila hodinu, vešel do třídy Sylvain. Pohlédl na Allie, která trnula strachem, aby si nesednul vedle ní. Mrkla po Carterovi, který je přimhouřenýma očima pozoroval. Ale Sylvain vklouzl na místo vedle Nicole, které si Allie předtím nevšimla. Naklonila se k němu a pošeptala mu něco, co ho rozesmálo. Pohled na ně naplnil Allie zvláštním pocitem prázdna.

„Tohle pololetí,“ řekla Isabelle, která chodila po třídě a pokládala na každou lavici knížku, „se zaměříme na literaturu začátku dvacátého století. Máme napilno – budeme číst čtyři knížky. První z nich je Věk nevinnosti od Edith Whartonové…“ Zatímco mluvila, Allie si nemohla pomoci, aby očima nezalétla ke Carterovi. Studoval knihu tak pozorně, jako by si ji chtěl vrýt do paměti. Nepodíval se na ni.

„Zatím teda hrůza,“ řekla Jo a usrkla ze sklenky s vodou. „Mám už dost úkolů na celý týden, a to jsme teprve první den ve škole.“

„Já taky,“ povzdechla si Allie.

Ostatní souhlasili. Seděli u svého obvyklého stolu v přeplněné, hlučící jídelně. Šum hovoru kolem nich klesal a stoupal jako příliv a odliv. Když vešli dovnitř, jejich stůl byl opět zabrán mladšími studenty, ale Lucas si o tom s nimi v klidu promluvil.

„Teď,“ řekla Jo s uspojením, když se mladší žáci kvapem odklidili, „je náš až navěky.“

Rachel a Lucas zasedli se smíchem ke stolu. Allie se líbilo, že spolu teď tráví tolik času. Vypadali spokojeně. Doufala, že se nakonec dají opravdu dohromady. Rachel se Lucas líbil od prvního dne na Krymské, ale nikdy mezi nimi nebylo nic víc než přátelství. Carter se k nim připojil za chvíli a posadil se vedle Jo, aniž by Allie věnoval jediný pohled. Rachel si toho všimla a s povytaženým obočím mrkla po Allie. Allie zavrtěla hlavou a nehlasně pohnula rty: „Později.“

Allie zabrousila pohledem k vedlejšímu stolu, kde seděl Sylvain s Nicole. Možná se Rachel pletla a oni spolu zrovna chodili. Pořád byli spolu. Usmál se něčemu, co Nicole řekla, a pak, jako by na sobě ucítil její pohled, vzhlédl. Pohled měl tázavý, jako by chtěl vědět, na co Allie myslí. Zčervenala a sklouzla očima zpátky na svůj talíř.

„Jdete po večeři všichni rovnou do knihovny?“ zeptala se Rachel. „Ne že bych měla moc na výběr.“

„Ano, ano,“ pronesla Jo bezstarostně. „Všichni tam budeme. Vzdělávací mučení na Krymské akademii právě započalo.“

„Taky vám Zelazny zadal esej?“ zeptala se Allie a ostatní přikývli.

„Dva tisíce slov.“ Lucas ukousnul kus chleba. „Ten chlap je sadista.“

„Měli bychom se vzbouřit,“ navrhla Jo. „Povstání privilegovaných.“

„Revoluce naruby? To se mi líbí,“ řekla Rachel.

Zatímco sebelítostivý hovor pokračoval, Allie se rozhlédla po plné jídelně. V podstatě bylo prostřeno stejně jako v létě. Všechny kulaté stoly pokrývaly bílé ubrusy. Na každém stole bylo bílé porcelánové nádobí s modrým krymským znakem, křišťálové sklenice se jasně leskly. Nad hlavami jim zářily obrovské lustry. Nikde však nebylo vidět svíčky. Isabelle oznámila, že se nebudou používat, dokud do školy nedodají ohnivzdorné ubrusy a závěsy. V tuto chvíli byla okna holá…

Allie se zadrhl dech v hrdle. Vidlička jí vypadla z necitelných prstů a zazvonila o talíř.

Venku bylo stále ještě mdlé světlo. A na druhé straně okna stál Gabe. Upřeně na ni hleděl.

DESET

Všichni se na Allie otočili. Když ukazovala na okno a snažila se promluvit, z plic jako by jí zmizel všechen vzduch. „To je G… G…“

Nedokázala to vyslovit. Ostatní se na to místo podívali, ale když na ni Carter pohlédl, viděla, že je zmatený.

„Co tam je?“

„Gabe,“ řekl Allie jasně. „Venku za oknem. Dívá se na nás.“

„Cože?“ Jo vyskočila na nohy tak rychle, že skoro převrátila stůl. Jedna sklenice se převrhla a Allie slyšela, jak na podlahu kape voda. Jakmile ze sebe ta slova dostala, tlak na její hrudi ustoupil. Všichni se obrátili směrem k oknu. Allie však viděla, že už tam není. Venku byla jen tma a stromy.

„Jsi si jistá, Allie?“ Carterův pohled byl vážný.

Bože, jak moc chtěla říct, že ne. Že šlo jen o hru světel. Jenže viděla jeho obličej tak jasně jako teď Carterův.

„Naprosto.“

Allie pohlédla na místo, kde před chvílí seděla Jo; ta už mezitím doběhla k Isabellině stolu a zběsile rozhazovala rukama. I z dálky bylo poznat, že je hysterická. Isabelle se nejprve zamračila, jak se snažila porozumět dívčině zmatenému vyprávění, a pak dala pokyn ostatním učitelům. Jerry Cole vyběhl z místnosti, aby upozornil bezpečnostní tým Raje Patela. Eloise vzala Jo kolem ramen a odváděla ji z jídelny. Když se Allie zběžně rozhlédla po místnosti, bylo jasné, že ostatní studenti nemají o dramatické situaci ani potuchy. Většinou jedli a povídali si a pár z nich zvědavě zvedlo hlavy, když spatřili přicházet Isabelle.

„Allie. Za mnou. Hned.“ Ředitelčin hlas byl ostrý. Allie se zvedla a následovala ji ke dveřím a pak na tichou chodbu. Ostatní byli hned za nimi.

„Jsi si naprosto jistá, že to byl Gabe?“ Isabellin hlas byl klidný, ale Allie viděla, jak je napjatá. „Stmívá se. Bylo by snadné se splést.“

„Možná se ti to jen zdálo.“ Jo se na ni podívala, oči plné strachu a slz.

Gabe nad ní měl takovou moc, když byli spolu, pomyslela si Allie. Představa toho, že by se vrátil, ji musí děsit.

„Byl to on. Poznala bych ho všude. Dokonce i ve tmě.“

Zatímco mluvila, přišel k nim svalnatý člen ochranky oblečený od hlavy k patě v černém a postavil se před Isabelle se Zelaznym. Tím Allie a zbytek studentů odřízl od hovoru.

„Můj tým je teď venku u jídelny.“ Ztišil hlas. „Není po něm ani stopy. Země je tam měkká, ale pod žádným oknem jsme nenašli stopy. Ještě prohledáme pozemky, abychom si mohli být jistí.“

Myslí si, že lžu. Allie se nahrnula krev do tváře. Když se obrátila na Isabelle, snažila se ovládat.

„Říká ten chlap…“ Ukázala na ostrahu, „říká, že si to vymýšlím?“

Carter jí konejšivě položil ruku na paži, ale neřekl nic a do očí se jí taky nepodíval.

Neví, jestli mi má věřit, nebo ne.

„Ne, Allie,“ řekla Isabelle. „Požádala jsem ho o hlášení a on mi ho dal.“ Obrátila se zpět k muži. „Díky, Paule. Hledejte dál a dejte nám okamžitě vědět, jestli něco najdete.“ S krátkým pokývnutím odešel ke dveřím.

Zelazny se otočil k ředitelce. „Máš to tu na povel, Isabelle, ale já bych je poslal zpátky na jejich běžné pochůzky. Nejspíš se jí to zdálo. Něco podobného se stalo i včera v noci při běhání.“

„Nevymyslela jsem si to!“ zaprotestovala Allie.

„Viděl ho ještě někdo jiný?“ zeptal se vyzývavě učitel historie a díval se po ostatních studentech. Rachel, Carter a Jo si vyměnili pohledy. Allie na Cartera prosebně pohlédla, ale zakroutil hlavou. Nic neviděl.

„Já ne…“ Zoufalstvím nemohla pořádně mluvit. „Věříš mi, nebo ne?“

Carter vypadal nesvůj. „Věřím, že si myslíš, žes něco viděla, Allie. Ale…“

Zírala na něj, jako by do ní uhodilo. Jak mi může nevěřit?

Pochopil její výraz a dal ruce před sebe. „Díval jsem se, Allie. Nikdo tam nebyl. Není to přesně jako ten druhý večer v lesích, kdy se ti zdálo, že jsi někoho zahlédla?“ Otevřela bojovně ústa, ale než mohla promluvit, pokračoval mírným tónem: „Nikdo tě nemůže vinit z toho, že vídáš takové věci. Tolik sis toho prožila.“

„Byl. To. On.“ Zdůraznila každé slovo.

„Tak dost.“ Isabelle zněla rozzlobeně. „Pojď se mnou, Allie. Vy ostatní si můžete jít po svých, ledaže bychom vás zavolali.“

Když spěchaly chodbou do její pracovny, ředitelčiny kroky zlostně bubnovaly o hladkou dubovou podlahu. Rozsvítila světlo a ukázala na židli. „Sedni si. Za pár minut pro tebe přijdu. Neopouštěj tuhle místnost.“ Dveře se za ní zavřely.

Allie se zdálo, že je o samotě se svými myšlenkami už celou věčnost. Znovu a znovu se snažila vybavit si, co přesně viděla. Mohla se mýlit. Ale bylo to tak jasné. Byla si jistá, že to byl Gabe. S hlavou položenou na kolenou myslela na to, jak se na ni Carter díval – na tu pochybovačnost, co měl ve tváři. Jak s ní mluvil, jako se vzteklým dítětem.

Když o tom přemýšlela, udělalo se jí nevolno. Vyskočila na nohy a chodíc sem a tam po pokoji bez oken se snažila myslet na něco jiného. Možná už Gabea našli, a proto to trvalo tak dlouho. Všichni se jí omluví a všechno bude zase v pořádku. Její rázování ji zavedlo ke dveřím, o něž se nakonec opřela a zaposlouchala se. Slyšela kroky a hlasy – žádný z nich nezněl rozrušeně nebo starostlivě, takže ať se venku dělo cokoliv, nebylo to nic nebezpečného. Znovu se rozpochodovala. Od stěny s tapisérií zobrazující pannu s bílým koněm k zadní stěně to bylo úhlopříčkou sedm kroků. Ušla tu vzdálenost sto dvanáctkrát, když zaslechla, jak Isabelle přede dveřmi s někým mluví. Allie k nim přitiskla ucho a poslouchala.

„Vím, že jsi zaneprázdněná…“

Sylvainův hlas.

„To jsem. Co potřebuješ?“ Isabelle zněla úsečně a očividně byla ve stresu.

„Slyšel jsem, co říkal Paul – že v hlíně pod oknem nenašel žádné stopy.“ Sylvainův francouzský přízvuk byl patrnější než obvykle. Stávalo se to, když byl nesvůj. „To neznamená, že tam Gabe nebyl. Vzpomeň si, jak dobře je vycvičený. Věděl by, kam si stoupnout, aby nezanechal otisky. Při stěně je malá kamenná římsa, mohl – “

„Děkuji ti, Sylvaine.“ Isabellin příkrý hlas ho přerušil. Allie zoufale zaskřípala zuby a opřela se čelem o dveře.

Co říkal, dávalo smysl. Proč…?

V té chvíli se dveře s trhnutím otevřely a ona uskočila dozadu. Když jí Isabelle pokynula, z jejího výrazu se nedalo nic vyčíst.

„Pojď, prosím, za mnou.“

V napjatém tichu šly zpátky přeplněnou chodbou. Allie sledovala ředitelčina záda s rostoucími obavami. Isabelle jí podržela dveře do jídelny a pak je za sebou zavřela. Nyní prázdná místnost byla stále cítit večeří; pach vepřového se v ní nepříjemně držel. Stoly však byly uklizené, a když ji Isabelle vedla k místu, kde předtím seděli, z kuchyně zaznívaly tlumené hlasy.

„Tak.“ K Allieině úlevě už ředitelka nezněla rozčíleně. „Pojďme si to znovu projít bez toho, aby ti ostatní říkali, co si máš myslet. Kde jsi seděla?“

Chvíli měla Allie v hlavě jako vygumováno. Prázdná místnost ji mátla. S hlubokým nádechem se donutila ke klidu a snažila se představit si ji plnou lidí. Ukázala na jednu ze židlí, které stály otočené směrem k řadě oken.

„Tam.“

„Sedni si, prosím,“ pokračovala Isabelle, „jako jsi seděla při večeři.“ Allie se naklonila přes okraj židle a sledovala Isabelle, která mezitím došla k oknům.

„Pověz mi to ještě jednou. V jakém okně jsi viděla tu tvář?“ zeptala se.

„V tamtom,“ ukázala Allie. „Ve třetím zleva.“

„V tomhle?“ Isabelle stála před jedním z oken a Allie přikývla.

„A kde přesně v tom okně?“

„Ve spodním levém rohu,“ řekla Allie. Isabelle si prohlížela sklo, a než se otočila zpátky, lehce se jednoho místa dotkla konečkem prstu.

„Dobrá. Co Gabe dělal, když jsi ho zahlédla?“

Allie poskočilo srdce. „Ty mi věříš?“

„Na druhé straně skla je jasná stopa. Moc se k němu přiblížil – přitiskl na něj nos.“ Isabelle si sedla na židli blízko ní. „Co dělal?“

„On jen… pozoroval nás.“ Zavřela oči a vybavila si jeho obličej, jeho oči planoucí soustředěním. „Mě a Cartera a Jo.“ Prudce oči otevřela. „Isabelle, jak se tohle mohlo stát? Jak se mohl dostat přes ostrahu tak blízko?“

Isabelle si mnula kořen nosu mezi palcem a ukazováčkem, jako by bojovala s bolestí hlavy.

„Někdo uvnitř s Nathanielem spolupracuje. Někdo s… přístupem.“ Allie si vzpomněla na to, co jim v Noční škole říkal pan Patel. Věřil, že někteří ze studentů Gabea podporovali a možná s ním dokonce zůstali v kontaktu i po vraždě Ruth. Ale nenaznačil, že by v tom mohl být zapleten někdo jiný. Nebo že by stále pomáhali Nathanielovi.

Ty výslechy, co provádíme v Noční škole… Náhle bylo všechno hrozivě jasné. To je doopravdy.

Vyschlo jí v krku.

„Nějaký učitel?“

Isabellin pohled se střetl s jejím.

„Možná. Nebo pokročilý student Noční školy. Někdo, kdo ke mně má blízko. Někdo, komu věřím.“ Nechala Allie tu informaci zpracovat a teprve potom pokračovala. „Myslím, že Nathaniel používá Gabea, aby tebe a Jo vyděsil. Ví, že nic vás nerozruší tolik jako pohled na něj. Dávalo by to smysl. Pověz mi, jak Gabe vypadal?“

Allie se na ni nechápavě dívala. „Já ne–“

„Myslím tím výraz ve tváři. Vypadal jinak, než jak si ho pamatuješ? Co měl na sobě? Viděla jsi jeho ruce? Držel v nich něco?“ Na chvíli se odmlčela a pak dodala. „Cokoliv, na co si vzpomeneš, by mohlo být užitečné.“

Allie znovu zavřela oči a popsala, co si dokázala vybavit.

„Neviděla jsem mu na ruce. Vlasy měl kratší a uhlazenější než dřív. Vypadal… starší. Měl na sobě oblek.“ Když si uvědomila, co řekla, vytřeštila oči.

„Měl oblek a kravatu,“ opakovala, „jako ten muž v lese. A ti chlapi před naším domem.“

Když Allie vyšla z jídelny, nevěděla, kam se vrtnout. Čekala na ni hora domácích úkolů, jenže jí náhle všechno připadalo úplně bezvýznamné. Instinkt jí radil, aby šla najít Cartera, ale ten na ni byl pořád naštvaný a ona neměla náladu se hádat. Věděla, že Jo bude vyděšená k smrti, a Rachel by zase chtěla všechno vědět. Allie nevěděla, kolik toho vlastně mohla komukoliv z nich říct. Pravda by Jo navíc nijak neulevila.

Chvíli jen tak bezcílně bloumala. Společenská místnost byla nacpaná studenty, kteří si buď povídali anebo hráli hry, ale hrát se jí nechtělo. Dalším místem nasnadě byla knihovna. Hodnou chvíli stála u dveří s rukou na klice. Ostatní byli nejspíš uvnitř. Určitě by ji chtěli vyzpovídat ohledně všeho, co se stalo. Carterovi s Lucasem by mohla říct všechno, ti byli v Noční škole. Ale ostatní…

Otočila se jako na obrtlíku, rozeběhla se chodbou a za chvíli už uháněla po velkém schodišti. Bylo plné hloučků tlachajících, loudajících se studentů a Allie mezi nimi svižně prokličkovala. Byla v půlce schodů, když zahlédla Sylvaina, který šel opačným směrem. Příval úlevy, kterou přitom pocítila, ji překvapil. Sylvain věděl všechno – nemusela před ním nic tajit. A věřil jí.

Když spatřil, že k němu běží, zrychlil krok a šel jí naproti, takže se setkali v půli schodiště. Mluvila jedno přes druhé. „Slyšela jsem tě… tedy, slyšela jsem tě mluvit s Isabelle. Gabe tam byl. Opravdu. Děkuju. Za to, že jsi mi věřil. Dost možná jsi byl jediný.“ Musela znít jako šílenec, ale nevypadal, že by si něco takového myslel. Tvářil se vážně a ustaraně.

„Jen jsem jí řekl pravdu.“ Jeho jasně modré oči odrážely světlo z blízkého okna jako drahokamy. „Přišlo mi jasné, že…“ Po schodišti prošel mladší student a Sylvain ztišil hlas. „Poslyš, kam jdeš? Možná bychom měli jít z těch schodů.“

Společně došli na široké odpočívadlo v prvním patře. Sylvain se před nekonečným proudem lidí ukryl do poměrně klidného okenního výklenku. Po krátkém zaváhání ho následovala. Jenže když byli konečně sami, ani jeden z nich nevěděl, co by řekl.

„Takže jsi v pořádku?“ zeptal se po chvíli. Z nějakého důvodu ji ta otázka popudila. Proč by neměla být v pořádku? Vždyť jenom Gabea zahlédla oknem. Nebyla přece v žádném opravdovém nebezpečí.

„Jasně, že jsem v pořádku,“ řekla. „Ale jsem vystrašená a naštvaná. Nesnáším, když mě někdo špehuje nebo když o mně říká, že jsem lhářka.“

Rty se mu zkroutily do úsměvu.

„Promiň. Myslel jsem si to, ale nevěděl jsem, co říct. Je to zvláštní situace.“

„No,“ řekla s větším klidem, „alespoň jsi neřekl, že jsem blázen. Toho si cením.“

„Jsi spoustu věcí, Allie, ale blázen rozhodně ne.“ Jeho úsměv byl nakažlivý a za chvíli se navzdory všemu usmívala taky. Pak na ni znovu dolehla závažnost situace a úsměv se vytratil.

„Sylvaine, Isabelle říká, že někdo odsud je skutečně na straně Nathaniela. Někdo vysoce postavený. Ty výslechy, co máme za úkol v Noční škole… to je doopravdy.“ Pátravě se mu zadívala do očí, ale přestože chvíli váhal, než odpověděl, neviděla v nich žádné stopy překvapení.

„Už se nějakou dobu ví,“ řekl, „že někdo – jeden z učitelů nebo instruktorů Noční školy anebo starších studentů – pracuje pro Nathaniela.“

Najednou se to zdálo skutečné, a když si Allie představila Zelaznyho nebo Eloise, jak spolupracují s Nathanielem, naskočila jí husí kůže. Nebo třeba Jo s Lucasem. „Nevěřím tomu,“ vydechla. „Nemůžu uvěřit, že by toho byl někdo z nás schopen.“

„To nemůže nikdo.“ Mluvil potichu. „A v tom je ten problém. Musí to být někdo, komu věříme. Tím je to ještě horší.“

Allie na něj pohlédla s rukama obtočenýma kolem těla.

„Proč to dělají, Sylvaine? Nevíš? Nathaniel a jeho lidi – co tak strašně chtějí?“ Oči mu potemněly, a než se znovu setkal s jejím pohledem, na moment vyhlédl z okna. „Věci, které jim nemůžeme dát.“

Bez přemýšlení ho popadla za ruku.

„Ty to víš, že ano? Ty víš, co se skutečně děje.“

Na moment střelil očima po její ruce, ale hned se zase ovládnul. Z jeho chvilkového výrazu se jí však zadrhl dech; rychle jeho ruku pustila a sklopila zrak. Když se na něj odvážila znovu podívat, ten pohled, cokoliv měl znamenat, už zmizel.

„Vím věci, o kterých nic netušíš, Allie, ano,“ řekl. „Ale jsem tu déle než ty. Moje rodina je do toho zapletená způsobem, který bys nepochopila.“

„Vážně?“ Už měla dost tajností. Dost lží. A jeho vyhýbavá slova ji rozčílila. Když rázovala pryč, řekla: „Tím bych si nebyla tak jistá.“

Když toho večera dorazila do Tréninkové místnosti jedna, byla plná, přestože lidí tu bylo méně než posledně. Cartera ani Sylvaina nikde neviděla. Padla na žíněnku a nepřítomně hleděla do dálky. Přemýšlela o rozhovoru se Sylvainem. Byla tak ponořená do vlastních myšlenek, že si sotva všimla Zoe, která k ní zatím přišla.

„Nemůžu uvěřit, že jsi při večeři viděla Gabea. Ty máš ale štěstí.“

Allie si nevěřícně odfrkla. „To mi ani nepřijde.“

„Mělo by.“ Zoe dopadla vedle ní a protáhla se. Allie musela obdivovat její pružnost; bez potíží položila hlavu na koleno, ruce přitom měla zakleslé za drobné chodidlo. „Všichni ho hledají a ty ho zahlédneš jako první. To je skvělé.“ Mrštně se naklonila přes druhou nohu. „Pár starších studentů je venku a pročesávají pozemky.“

To byla pro Allie novinka.

Raj vešel do středu místnosti. „Začneme stejným chvatem, který jsme nacvičovali minule. Běžte, prosím, do svých dvojic.“ Allie se líbilo, kolik autority se skrývalo v jeho tichém hlase. Nemusel křičet, aby si získal respekt. Nevypadalo to, že by s ním nedávné události nějak otřásly. Byla to jen práce, jako vždycky.

„Levá strana útočí první.“

Zoe vykročila směrem k Allie. „Měly bychom si to nejprve projít. Včera jsem udělala pár věcí špatně.“

„To je v pohodě,“ přerušila ji Allie. Ještě jí neodpustila. „Včera v noci jsem to nacvičovala. Myslím, že už to ovládám.“

„Jsi si jistá?“ Zoe zněla pochybovačně. „Mohly bychom si to projít od začátku. Mohla bych ti ukázat…“

„Nejdřív to zkusme.“ Allie se tvářila bezvýrazně. Nechtěla, aby Zoe viděla, že už se nemůže dočkat. Zoe pokrčila rameny.

„Je to tvůj pohřeb.“

„Připravit,“ zavolal Raj.

Zoe zmizela z Alliina zorného pole.

„Teď!“

Stejně jako včera se Sylvainem, i nyní Allie spíše cítila, než viděla, jak se Zoe blíží. Zapřela se nohama. Když ji Zoe chytila za paži, bez problému ji převalila na záda.

„No teda.“ Když jí Allie pomáhala vstát, Zoe lapala po dechu. „To bylo skvělý! Kdo tě to naučil?“

„Něco jako soukromý učitel.“ Allie nedokázala potlačit vítězoslavný úsměv.

„Výměna,“ zavolal Raj.

Allie se připravila tak, jak jí ukázal Sylvain – zaujala vzpřímený postoj s mírně pokrčenými koleny, ruce podél těla. Nicméně byla v pohotovosti – jako stočená pružina. Snažila se nepýřit, ale předchozí úspěch ji naplnil sebedůvěrou. Věděla, že na to má.

„Teď!“

Allie chytla mladší dívku za paži a použila chvaty, které jí ukázal Sylvain, ale Zoe stála jako přibitá; přikrčená odolávala všem Alliiným pokusům.

„Dobře.“ Raj stál poblíž a pozoroval je. „Výborně, Zoe. Allie, tvoje pohyby byly bez chyby, ale Zoe je skvěle trénovaná. Co bys udělala v reálné situaci?“

„Nasadila bych škrtící chvat,“ odpověděla bez zaváhání.

„Správně.“ Vypadal tak potěšeně, že se celá rozzářila. „Skvělý pokrok, Allie.“

Sebeobranu trénovali celou následující hodinu, takže Allie pořádně bolely svaly. Na konci lekce ji Zoe zhodnotila pohledem.

„No. Možná nakonec nejsi tak úplně na nic.“

„Dík… teda, nápodobně.“ Allie si uvědomila, že by měla Zoe na oplátku taky pochválit, a tak dodala: „Jsi v tom vážně dobrá.“

„Já vím.“ Zoe očividně mátlo, že vůbec považuje za nutné zmiňovat něco tak samozřejmého.

Allie se odvrátila s úsměvem na rtech a ve dveřích spatřila stát Cartera, který ji ponuře sledoval. Pospíšila si za ním.

„Ahoj.“

„Ahoj, ahoj,“ řekl, ale nezněl nijak přívětivě. Kývla hlavou směrem ke dveřím.

„Šlo to venku dobře?“ Zavrtěl hlavou, rty stažené do tenké linky.

V porovnání se vším, co se teď dělo, byla jejich hádka malicherná. Allie po něm střelila pohledem. „Proboha, Cartere, už dost toho trucování.“ Popadla ho za ruku a vytáhla ho ze dveří. „No tak. Pojďme to vyřešit.“

Bála se, že odmítne, ale následoval ji ven do terasovité zahrady za školní budovou. Allie se usadila na lavičku skrytou docela vzadu mezi živými ploty a držela ho za ruku tak dlouho, dokud si nesednul vedle ní. Dřevo bylo chladné a vlhké od dřívějšího deště. „Tak jo,“ řekla. „Povídej.“

Zúžily se mu oči. „Proč bych měl? Stejně nebudeš poslouchat.“

„Hej!“ V podstatě ta slova vyštěkl a jejich důraz ji skoro polekal. „Cartere, zatraceně. Tohle nejsi ty. Mluv se mnou.“

„Promiň. To bylo…“ Odtáhnul se od ní a zajel si prsty do vlasů. „Občas to prostě vypadá, že všechno bereš jen jako hru.“

„To není fér.“ Snažila se zůstat v klidu. „Se Sylvainem jsem žádnou ‚hru‘ nehrála. Učila jsem se zápasit. Mrzí mě, že sis o mě dělal starosti. Byla jsem rozrušená a pořádně mi to nemyslelo. Ale celou dobu jsem byla v bezpečí. Přece jsem byla se Sylvainem.“

„A to mě má podle tebe uklidnit?“ Skoro ta slova vykřikl a Allie sebou škubla. Ztišil trochu hlas. „Sakra, Allie. Potloukáš se se Sylvainem po tom všem, co se stalo.“ Svaly na čelisti měl napjaté, jeho pohled byl ublížený. „Máš být přece se mnou.“

Položila mu ruku na paži.

„Jen jsem se Sylvainem trénovala. O nic nejde.“

„Dobře víš, že nemám rád, když jsi s ním.“ Neochotně přikývla. „Tak proč to děláš?“

Její vlastní zmatené city, které k Sylvainovi chovala, to nijak neulehčily. Nevěděla, co říct. Nic neznělo dostatečně přesvědčivě. „Asi proto… že je to tak nějak můj kamarád.“

„Tvůj kamarád, který tě na letním plese skoro znásilnil.“

Jeho slova ji zasáhla jako nůž a Allie zaplála hněvem. „Spíš jsem myslela kamaráda, který mi zachránil život,“ střelila zpátky. Podle toho, jak sebou škubnul, poznala, že ho to ranilo, ale byla rozzlobená a bylo jí to jedno. „A máš pravdu, udělal něco špatného a zavrženíhodného a dlouho jsem ho za to nenáviděla. Ale lituje toho a snaží se mi to od té doby vynahradit. Vidíš to taky – vím, že ano. Zatraceně, Cartere, tohle je můj život. Mám právo vybírat si své přátele. Jediné, o co tě žádám, je, abys mi důvěřoval.“

S trhnutím se postavil; všechny svaly měl napjaté. „Allie, ty mě neposloucháš. Nechci, abys s ním trávila čas. Vůbec.“ Mluvil unaveně a důstojně, jako by se chovala naprosto nerozumně.

„No páni,“ řekla. „Ty… ho vážně nenávidíš, že ano? To znamená, že nikdy neuvěříš tomu, že chce být jen můj kamarád?“

Jeho pohled byl pevný. „Ne. Takže se to má asi tak: jsi moje holka a já nechci, aby ses scházela se Sylvainem. Nikdy.“

„Ale jdi.“ Náhlý zmatek skoro přebil hněv, který cítila. „To je hloupé. Snad si nemyslíš, že můžeš rozhodovat o tom, s kým se budu nebo nebudu přátelit jenom proto, že spolu chodíme. Už to není jako… dřív. Vybírám si své vlastní přátele.“

„Neříkám ti, co máš dělat. Je to tvoje volba.“ Když se na něj nevěřícně dívala, neuhnul pohledem ani o milimetr. „Ale jestli chceš být se mnou, nemůžeš být se Sylvainem.“

S těžkým srdcem jí došlo, co vlastně říká. „Chceš říct, že pokud se budu kamarádit se Sylvainem, rozejdeš se se mnou?“

Neodpověděl, ale jeho výraz mluvil jasně.

„Ach, Cartere.“ Bezradně si položila hlavu na kolena.

Když řeknu ne… ztratím ho?

Dělalo jí potíže dýchat i myslet. Neměla však na výběr. A věděla to. Byl tím nejdůležitějším člověkem v jejím životě.

Nemůžu Cartera ztratit.

Podívala se na něj šedýma ztrápenýma očima. „Fajn,“ řekla nešťastně. „Tak to asi nebudu trávit čas se Sylvainem.“

Vítězoslavně se na ni usmál a vytáhl ji z lavičky k sobě do náruče. „Je mi líto, že jsme se pohádali,“ zašeptal. Ve vlasech cítila jeho teplý dech. „Nechci se chovat jako zmetek, ale nesnesu tě s ním vidět.“

Allie, hlavu opřenou o jeho prsa, neodpověděla.

JEDENÁCT

C elý další týden Allie pracovala tak tvrdě, že neměla čas myslet na Gabea nebo na své roztržky s Carterem, přestože ji ta hádka stále trápila. Vyhýbat se Sylvainovi nebylo těžké – stíhala se jenom učit a spát. Celou dobu se však nemohla zbavit myšlenky, že někdo z učitelů nebo jejích přátel možná spolupracuje s Nathanielem. Jeden z nich ji špehoval. Sledoval ji. Ale kdo?

Pokaždé, když mluvila s Eloise, si v duchu říkala: Ta to být nemůže. Je na to moc hodná. Nikdo by to nedokázal tak dobře zahrát . Zelaznyho samozřejmě nesnášela, ale nedovedla si představit, že by pracoval pro Nathaniela. Krymské byl bezmezně oddaný. Isabelle jasně nepadala v úvahu, no a pak tu byl Jerry Cole, učitel přírodních věd. Milý, podivínský chlapík, který byl nadšený z atomů a skutečně miloval své studenty – nemožné.

Nemohl to být ani Raj Patel, ani Sylvain, Carter nebo…

Její úvahy pokaždé končily na tom samém místě: bylo nemožné si představit, že by kdokoliv z Noční školy takovým způsobem zradil Isabelle a ostatní studenty.

Jenže někdo to očividně udělal.

Když neběhala po školních pozemcích, nestudovala nebo se neučila obranné techniky, snažila se přesvědčit Zoe, aby ji začala mít ráda. Jenže každá její snaha zůstávala bez odezvy. Čím víc se snažila, tím víc byla mladší dívka podezřívavá. Zoein podivný způsob mluvy, která postrádala jakékoliv emoce, a její takřka mechanický přístup k práci a řešení problémů z ní nečinil zrovna sympatickou osobu. Allie chvíli trvalo, než byla schopná přijmout, že se pod slupkou bezdrátového robota a takřka děsivé inteligence skrývá třináctiletá dívka.

Zoe nenáviděla prázdné tlachání. Allieiny pokusy vtáhnout ji do běžné každodenní konverzace naplňovaly Zoe čistou zuřivostí. Pokaždé se na Allie zadívala, jako by se snažila přijít na to, proč je tak otravná. Když Allie jednou mluvila o úkolu na přírodní vědy, Zoe ji přerušila v půlce věty.

„Moc mluvíš,“ řekla jí. Pak vstala a odešla pryč, zatímco Allie za ní zůstala zírat s otevřenou pusou. Avšak při tréninku byla Zoe skvělým parťákem. Kdykoliv si Allie rychle osvojila nějaký pohyb, Zoe se ji snažila pochválit, i když z toho většinou bylo jen „Tohle ses naučila rychleji než normálně. Co je to s tebou?“

V Zoe však bylo něco zranitelného a právě to něco Allie nutilo, aby ve svém úsilí neustávala.

„Je tak trochu jako zvířátko/člověk,“ řekla Rachel.

Rachel se ušklíbla. „Tohle bych před ní neříkala.“

„Jako hybrid kobry a koťátka,“ nenechala se Allie zastrašit. „Roztomilá a zákeřná zároveň.“

„Nebo jako kobřátko,“ navrhla Rachel. „Ale jestli jí povíš, že jsem tohle řekla, tak tě do obličeje nazvu lhářkou.“

„To bych se neodvážila.“ Allie se otřásla. „Ublížila by mi.“

Tou dobou, kdy jim Jerry Cole jednoho neobvykle teplého říjnového odpoledne zadal pozorovací cvičení, Allie přestávala věřit, že si Zoe někdy získá. Když se společně vydaly za předmětem svého pozorování, Allie neustále opakovala dramatickým hlasem „Tomu říkám Noční škola za bílého dne… dne… dne.“ Poslední slovo pronesla s ozvěnou a Zoe ji zpražila výhružným pohledem. Jejich úkol byl pozorovat tři hodiny studenta Noční školy Philipa, aniž by si jich všiml. Musely sledovat každý jeho pohyb a zaznamenat ho do speciálního formuláře. Když úkol dostaly, oběma jim připadal bezvadný. Ve skutečnosti to byla neuvěřitelná nuda.

První hodinu strávil Philip sám studiem v knihovně. Pak šel na pánské záchodky. Tam byl věčnost . Zrovna stály na chodbě a dohadovaly se, jestli by ho neměly jít zkontrolovat, když tu se odtamtud vynořil tak náhle, že do nich skoro narazil. Naštěstí byl roztěkaný a chvatně odešel, aniž by si jich všimnul. Šly za ním a sledovaly, jak s kamarády hraje fotbal. Zatímco hrál, Zoe a Allie se schovaly v lese a špehovaly ho skrz stromy.

„Právě chytá míč!“ hlásila Zoe a pozorovala Philipa přes clonu větví. „Ale ne. Zase minul.“ Obrátila se k Allie, takže teď seděla ke hře zády. „Stojí za starou belu.“ Držíc tlusté stéblo trávy mezi prsty, Allie na něj foukala tak dlouho, dokud se neozval jakýsi rozřesený troubivý zvuk. Pustila stéblo z ruky.

„Bože, to je nuda. Proč nemůžeme dělat něco zajímavého? Třeba se prát nebo… cokoliv, jen ne tohle.“

Nakonec se rozhodly hrát hry, aby si ukrátily čas. Nejdřív „Co vidíš?“, a pak, když to začalo být jednotvárné, „Zvířata v mracích.“

„Vidím Mínotaura,“ řekla Zoe. Ležely na zádech a hleděly ke slunečné, azurově modré obloze.

„To teda ne.“ Allie, která viděla jenom nějaké beztvaré kaňky, se k Zoe naklonila a mžourala na její mrak. „Nic to není.“

„Je to Mínotaurus!“ trvala na svém Zoe. „Dívej. Dva rohy támhle a děsně svalnatý tělo támhle. A tak trochu ocas. Úplný Mínotaurus.“

„Mínotaurus,“ zamumlala si Allie pro sebe. „Já vidím kachnu.“

„Vážně?“ Zoe sledovala Alliein prst. „Nepřijde mi to jako kachna, spíš jako králík.“

„Fajn,“povzdechla si Allie. „Tak je to králičí kachna. Kachník. Nebo kráchna.“

Ze stromu opodál na zem slétnul pták. Natočil hlavu na stranu, ale pak si to rozmyslel, zamával křídly a byl tentam. Allie právě hledala zajímavý mrak, který by se mohl měřit se Zoeiným Mínotaurem, a skoro si ho nevšimla.

„Ale ne,“ zašeptala si pro sebe Zoe. „Jenom jedna.“

Allie pořád hleděla na oblohu. „Ano. Jen jeden kachník, Zoe.“

Jenže Zoe už nemluvila o kachnících. Vyskočila na nohy a skoro vyděšeně hleděla do korun stromů. Allie zamžourala, aby ji proti jasné obloze lépe viděla.

„Jedna pro žal; nemůže tu být jen jedna. Musejí být dvě. Jedna pro žal, Allie .“ Zoein hlas byl naléhavý. „Pomoz mi najít další.“

„Další co ?“ Allie se zmateně vyhrabala na nohy, ale Zoe už mizela v lese. Když ji za pár okamžiků našla, Zoe stála na planině a těkala očima ze stromu na strom.

„Co dalšího, Zoe?“

Mladší dívka ukázala směrem vzhůru, kde na větvi nad jejich hlavami posedávala tlustá lesklá straka se zbarvením, které jaksi nepatřičně připomínalo smoking. Střelila po nich pohledem, než její pozornost upoutalo něco jiného.

„Nemůže tu být jen jedna,“ mumlala si pro sebe Zoe. „Nemůže tu být jen jedna.“

Allie, stále ještě zmatená z nastalé situace, pátrala v okolním lese po jakémkoliv ptákovi. „Támhle.“ Ukázala do dálky přes vrcholky stromů směrem k velkému jírovci, na jehož nejvyšší větvi jeden seděl a houpal se ve větru. Z místa, kde stály, se nedalo poznat, o jaký druh jde, ale doufala, že to Zoe bude stačit. „Není to straka?“

Zoe se pochybovačně postavila na špičky a mžourala do dálky. Pak zapištěla radostí a tleskla rukama o sebe.

„Ano! Pro radost dvě!“

První straka se vylekala a odlétla pryč. Zoe už neřekla ani slovo a vrátila se zpátky na místo, kde předtím hrály hru s oblaky. Tam si lehla a zadívala se nahoru na oblohu, jako by se nic nestalo. Allie si za okamžik sedla vedle ní. Tvářila se zmateně. „Takže,“ řekla opatrně, „straky?“ Zoe zamračeně pozorovala mraky.

„Nemůže být jen jedna, Allie. Nikdy.“

„Kvůli té básničce?“

Zoe přikývla.

Allie si básničku mlhavě vybavovala. Její matka ji někdy recitovala, když jim přes cestu přeběhla straka. Jedna pro žal a pro radost dvě, pro děvčátko tři, čtvrtá pro chlapce je…

Věděla, že někteří lidé jsou pověrčiví, pokud jde o ptáky, anebo že je považují za špatné znamení, ještě však neviděla nikoho, kdo by reagoval jako Zoe. Zatímco o tom přemýšlela, nepřítomně mrkla směrem k fotbalistům – jenže trávník byl prázdný. Byli pryč.

„Do háje, Zoe. Ztratily jsme zatracenýho Philipa.“

Ale nevadilo, že ho ztratily, a tím si zhoršily známku, nevadilo, že si je Jerry zklamaně měřil. Protože to odpoledne se všechno tak nějak změnilo. Toho dne Zoe Allie konečně přijala.

Teplé počasí nevydrželo, a když Allie s Carterem o pár dní později scházeli do podzemní tělocvičny, doprovázelo je bubnováním deště o okno. Povídali si o tom, co se stalo minulou noc. To bylo taky hrozné počasí. Právě proto nešli běhat a místo toho dostali k řešení psaný problém. Když ho Eloise napsala svým úhledným hranatým písmem na bílou tabuli, nikdo nevěděl, jak si ta slova přebrat.

Nikým nekontrolovaný vlak plný cestujících každou chvíli narazí. Můžete zachránit všechny cestující tím, že vlak odkloníte na jinou kolej, ale pokud to uděláte, zemře jeden nevinný člověk. Je správné obětovat jednoho a zachránit životy mnoha?

Jako vždy jim bylo řečeno, že s podobným rozhodováním by se mohli jednoho dne setkat a že neexistuje správná nebo špatná odpověď. Měli jen učinit své vlastní rozhodnutí. Allie to dovádělo k šílenství.

„Je to hrozné. Chci říct, co je to za otázku?“ řekla nyní, když kráčeli pod blikajícími světly jasně ozářenou sklepní chodbou. Vzduch tu byl zatuchlý; cítila na kůži chlad a vlhkost. „A jak k tomu přijdeme, že nám nedají správnou odpověď?“ Zahrozila ke stropu pěstí. „Já potřebuju vědět, co je správně!“

„Na to si zvykneš,“ řekl Carter. „Pořád se nás ptají na takové věci.“

„Co se nás tím snaží naučit?“ zeptala se Allie. „Jak být zlí?“

„Možná.“

Koutkem oka sledovala, jak se zakabonil. Nic neřekla, ale byla ráda, že ne vždycky souhlasil s tím, co po nich v Noční škole požadovali. Že byl schopen se na věci dívat s odstupem a uvažovat stejně jako ona: Je tohle v pořádku? Anebo to vůbec v pořádku není?

„Tak to nebude fungovat. Jsme na ně moc hodní. Nikdy se jim to nepovede.“ Opřela se do dveří Tréninkové místnosti jedna. „Zjistí, že…“ Ale když nahlédla dovnitř, myšlenky se jí rozutekly. Modré žíněnky byly pryč. Vzadu místnosti stál stůl a proti němu kovové židle vyrovnané v řadách. Když se ohlédla přes rameno, Carter zamumlal: „Co to kruci…?“

Vyměnili si ustarané pohledy a pak vklouzli na dvě volná místa.

„Co se to děje?“ zašeptala Allie, ale Carter zavrtěl hlavou. Taky neměl tušení. Allie obavou zamrazilo, jako by ji ofoukl chladný vítr. Pokoj působil jako kostel před začátkem mše – všichni seděli zamlkle a naplnění jakousi zbožnou úctou. Měla pocit, že nikdo neví, co se bude dít, ale všichni vědí, že to nebude nic dobrého.

Když se o deset minut později rozlétly dveře, napětí ve vzduchu se dalo doslova krájet. Vedoucí Noční školy vstoupili společně dovnitř, jako by kráčeli do bitvy – Eloise, Isabelle, Zelazny, Jerry a Raj, všichni v černém a sladěným krokem. Nepodívali se na studenty, dokud neseděli na židlích v přední části místnosti, a i potom očima lhostejně těkali po okolí.

Allie si obtáčela lem sukně kolem prstu tak těsně, že jí v něm skoro přestala proudit krev. První promluvil Raj. „Co budete dělat tento týden, není snadné, ale je to zásadní. Každému z vás bude přidělena jedna osoba, kterou vyslechnete. Svého subjektu se budete ptát na každou stránku jeho nebo jejího života a vypracujete o tom písemné hlášení. V hlášení prověříte, zda vyslýchaná osoba mluví pravdu. Během následujícího týdne každý z vás podstoupí individuální výcvik v detektování lži. Očekává se od vás, že na konci týdne budete schopni rozpoznat všechny znaky nepravdy – zadrhávání v řeči, gestikulace, náznaky. To všechno použijete, abyste určili pravdivost zaznamenaných výroků.“ Opřel se a Eloise na něj navázala.

„Přidělený subjekt bude v mnoha případech někdo známý – půjde o někoho, koho znáte dokonce velmi dobře.“ V místnosti vystrašeně zašumělo. „Právě tak se naučíte oddělovat osobní city od práce. Měli byste nicméně vědět, že vámi zpovídaný subjekt nikdy neuvidí hlášení, které pro nás napíšete. To bude naprosto tajné, a proto by nemělo obsahovat nic než holou pravdu.“ Položila dlaně na stůl a svá poslední slova pronesla s obzvláštním důrazem. „Lhaní tazateli může být důvodem k vyloučení z Noční školy i Krymské akademie.“

Když si vzal slovo Zelazny, Allie se na židli zaklonila dozadu, jako by se od nich všech toužila dostat co nejdál.

„Přidělení subjektů je tajné – pouze vy a váš subjekt byste měli vědět o tom, že ho vyslýcháte. Nikomu jinému to neprozrazujte.“ Sledoval je ledovým pohledem. „U koho se prokazatelně zjistí, že danou informaci vyzradil, ten bude potrestán.“ Nato sáhnul do kufříku, který ležel na podlaze vedle něho, a vytáhnul z něj stoh úzkých černých desek. „Až uslyšíte své jméno, předstupte, prosím, a vyzvedněte si vaše zadání. Andersonová…“

Když si vysoká šíhlá dívka šla pro svoji složku, Allie si s Carterem vyměnila ustaraný pohled. Hromádka desek před Zelaznym se zmenšovala a Allie sledovala nejprve Lucase a potom Jules, jak si jdou pro svá zadání. Když Zelazny zavolal: „Glassová!“, Zoe prošla kolem, viditelně rozlícená. Vytrhla mu složku z rukou. „Tohle je pitomý ,“ zamumlala, když Allie míjela na cestě zpátky ke svému místu. Konečně Zelazny vyštěkl: „Sheridanová!“

Allie se zhluboka nadechla a vykročila do přední části místnosti. Tvářila se neutrálně, ale ruce svěšené podél těla měla zaťaté v pěst. Když si od Zelaznyho brala svoji složku, přinutila se mu pohlédnout do ledových očí. Celá cesta tam a zpátky nemohla zabrat víc než minutu, ale zdála se nekonečná. Carterovo jméno bylo vyvoláno jako poslední. Když si stoupal, vrhnul po Allie bezmocný pohled.

„Nyní máte všichni zadání.“ Vrátil se na svoje místo a Isabelle promluvila chladným, jasným hlasem. „Celý proces je podmíněn vaší naprostou diskrétností.“ Zatímco mluvila, Jerry si sundal brýle s obroučkami a otřel si je kusem látky. Když byl hotov, vzal si závěrečné slovo. „Stravte se svým subjektem hodně času. Naučte se klást ty správné otázky. Rozlišit pravdu od lži. Je to důležité.“ Posadil si brýle zpátky na nos a vážně si je prohlížel. „Někdo v této místnosti pracuje pro Nathaniela. Lže nám všem. Mohli byste tu osobu odhalit. Proces začíná zítra. Tento víkend odpadají všechny tréninky Noční školy – chceme, abyste se na projekt plně soustředili.“

Když se studenti trousili z místnosti, Allie s Carterem dohnali Lucase a Jules.

„Věřili byste tomu?“ Lucas vypadal znechuceně. Jules zavrtěla hlavou a mrkla na Cartera. „Ani trochu se mi to nelíbí.“

Její ustaraný výraz Allie znervóznil.

Jules si nikdy z ničeho nic nedělá .

„Tohle neskončí dobře. Raní to něčí city,“ Lucas ponuře zavtipkoval ve snaze pozvednout náladu. „A jsem si jistý, že to budou ty moje.“ Ale nikdo se nezasmál.

Později toho večera se Allie posadila na postel ve svém pokoji. Zavřenou složku měla před sebou; uprostřed mléčně bílé pokrývky vypadala jako hranatá černá díra. Nikomu se nechtělo zůstat venku nebo někam jít. Jako by mezi nimi existovala nějaká nevyřčená dohoda, na vrcholu schodiště se všichni rozešli a šli si vlastní cestou. Teď věděla, že bude muset svou složku otevřít a dozvědět se, čí soukromí následně naruší. O čí upřímnosti bude muset pochybovat. A kdo ji nejspíš bude ještě před koncem týdne nenávidět. Eloise říkala, že přidělená osoba bude někdo velmi blízký. Šestý smysl jí napovídal, že už vlastně ví, čí jméno uvnitř složky najde. I tak se na ni dlouho jen dívala, její ruce se odmítaly pohnout. Konečně zavřela oči a poslepu po deskách sáhla. Na dotyk byly studené a hladké, pod konečky prstů ucítila jejich ostré okraje. Otevřela je. S tichou modlitbou na rtech otevřela oči. Zírala na ni dvě slova napsaná na bílou stránku úhledným černým písmem.

„Carter West.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .