DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

ŽIVOTY,

KTERÉ

JSME

ZTRATILI

MEGAN CREWEOVÁ

www.egmont.cz

Copyright © 2013 by Megan Crewe

All rights reserved

First published by Hyperion, an imprint of Disney Book Group

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o., v Praze roku MMXIII jako svou 3744. publikaci

Z anglického originálu The Lives We Lost přeložila Barbora Čermáková

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Sazba Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

První vydání, elektronické první

ISBN tištěného vydání 978-80-252-2438-0

ISBN elektronického vydání 978-80-252-2627-8

Promeškaným možnostem a rizikům,
která se vyplatí podstoupit

23. prosince

Tak takhle vypadá konec světa. Kluk, který býval mým nejlepším kamarádem, vystupuje z trajektu, vlasy přerostlý a zacuchaný, obličej pohublej. Dívá se na mě, jako by si ani nebyl jistej, kdo jsem. Jako by si už nebyl jistej vůbec ničím.

Když jsem uviděla Lea blížit se přes úžinu, byla jsem moc mimo na to, abych hned přemejšlela, jak se dostal přes armádní lodě, které měly dohlížet na karanténu. Nebo proč se vrací sám. Jen jsem popadla Tessu a vyrazily jsme do přístavu.

Pak si vzpomínám, jak kulhal dolů po rampě s tím člověkem, kterej trajekt řídil, jak se mu Tessa vrhá kolem ramen, ten nejistej výraz v jeho očích a jak mi to všechno v tu chvíli začalo docházet. V jednu chvíli jsem myslela, že se seberu a uteču. Jako by se snad pravdě dalo utéct.

Ale zůstala jsem. Seběhlo se kolem nás pár lidí a někdo se zeptal: „Dostal ses sem z pevniny?! Pošle nám vláda pomoc? Jsme bez elektřiny, telefony nefungu-“

„Maj už ten lék?“ skočil mu do toho někdo, v hlase podivnou kombinaci naděje i zoufalství.

Tessa udělala krok zpátky a zatěkala očima směrem k protějšímu pobřeží: „Máma s tátou, viděl jsi je?“

I když jsem nic neříkala, Leo se na mě znovu podíval. Teď už bylo jasný, že mě poznává. Jasný ale nebylo, jestli mě rád vidí, jestli ho pořád ještě drásá, co se mezi náma stalo, nebo jestli je mu to všechno úplně jedno.

Sevřel se mi žaludek a v puse mi vyschlo, ještě než cokoli vyslovil.

„Pomoc nepřijde,“ řekl a hlas se mu zadrhnul. „Ten virus – rozšířil se všude, po celý zemi – možná i po celým světě. Všechno... Všechno je pryč.“

Lékařům se nepodařilo epidemii na pevnině udržet pod kontrolou o nic líp než tady. Na opačný straně úžiny jsou na tom lidi stejně mizerně jako my. Nikdo sem nemíří, aby nám obnovil dodávky elektřiny a vody nebo aby nám přivezl jídlo. Všechny naděje, ke kterým se mi dařilo upínat, jsou pryč.

S tímhle deníkem jsem začala kvůli Leovi. Abych se naučila říkat mu věci do očí. Potom jsem měla potřebu zapsat všechny ty hrůzy, kterýma jsme museli projít – zaznamenat je pro okolní svět. Jenže ten svět už není. A Leo, původní adresát, jako by už taky skoro nebyl. Nemá smysl psát dál. Tenhle deník těžko někomu pomůže.

Když ne deník, něco jinýho ale musí.

I

Než jsem vyrazila dolů po schodech, rozhodla jsem se, že nebudu mluvit o tom, co je dneska za den. Chtělo se mi brečet, kdykoli jsem na to jen pomyslela.

Tessa v obýváku plela fazole, který teď pěstuje na parapetu. Z kuchyně se linula vůně teplý ovesný kaše, nad ní stál Gav s vařečkou. Přepadla mě hrozná chuť jít k němu a zabořit mu ruce do rozčepejřený blonďatý kštice, ale odolala jsem.

Asi před tejdnem jsem mu řekla, ať si sem, do domu, co dřív patřil strejdovi Emmettovi, přinese matraci. Beztak tu s náma pořád byl a takhle si aspoň nemusím dělat starosti, aby se mu něco nestalo, když v noci jede spát do opuštěnýho baráku po rodičích. I přes všechny ostatní starosti mě ale každý ráno přepadne lehká závrať, když ho tu uvidím – Gava, svýho přítele.

„Ahoj“, pozdravila jsem ho. Podíval se na mě a pousmál se.

„Dobré ráno, Kaelyn!“ zavřeštěla z kuchyně Meredith a vyrazila ke mně s energií, kterou by člověk těžko čekal od dítěte, co právě přežilo vlastní smrt. Působí jako zrychlenej videozáznam. Začínám si říkat, jestli si tím tempem nevynahrazuje všechny ty hodiny, co proležela na nemocniční posteli. Ale když jsem teď viděla, jak její snědá tvář hoří nadšením, musela jsem se usmát.

Povyskočila, aby koukla do hrnce s kaší. „Máme třtinovej cukr?“

„Meredith,“ začala jsem a ta závrať jako by zesílila. Ale Gav mě zarazil.

„Třtinovej ne, ale můžu ti to posypat trochou obyčejnýho.“

Na to Meredith začala špulit spodní ret. Potom se zarazila a sevřela rty dřív, než stihla vyslovit „ble“. Nakonec zvedla bradu a řekla: „Skvělý! Díky, Gave!“

„Vzal jsem ze skladů jeden balík navíc,“ poznamenal Gav, když Meredith odskotačila k jídelnímu stolu. „Říkal jsem si, kdo jinej než Meredith si zaslouží extra porci sladkýho.“

„Děkuju. I za tu snídani.“

„Hele, moc dobře vím, že si mě tu držíš jen jako kuchaře,“ řekl na to.

„To si piš,“ odpověděla jsem, chytla ho kolem pasu a dala mu pusu. Meredith si vedle v jídelně pobaveně odfrkla a já ho pustila. Vzal naběračku a začal nandavat kaši do misek na pultu. Podlaha za ním zapraskala a ze dveří malé spodní koupelny, kam se chodí mejt, vylezl Leo. Na vteřinu měl zase ten nejistej výraz, kterej jsem u něj poprvé viděla, když vystoupil z trajektu. Jako by nechápal, co tu dělá. Gav se otočil a omylem naběračkou praštil Lea do ruky. Ten ve snaze uskočit narazil na roh linky.

„Sakra. Omlouvám se,“ řekl Gav.

Leo si v první chvíli instinktivně zakryl hlavu rukama. Potom se opřel o pult a narovnal se. „Jsem v pohodě. Promiň, bláznivý reflexy,“ zasmál se křečovitě a mně se sevřel žaludek. Pro Lea, se kterým jsem vyrůstala, bylo vtipkovat naprosto přirozený. Na dnešním Leovi je vidět, co námahy ho to stojí.

Natáhla jsem se pro svou misku a cítila, jak mě při tom hypnotizuje pohledem. Žaludek se mi ještě víc stáhnul. Jestli někomu dojde, co je dneska za den, bude to Leo.

„Kae, počkej chvilku,“ vyrazil ze sebe. Pak se rozeběhnul do obýváku, bylo slyšet, jak něco přehrabuje. Nejspíš batoh, ve kterým si přinesl věci. Dům, kde dřív bydlel s rodičema, nemá generátor, stejně jako ten můj. Takže přespává na gauči tady.

Gav se zatvářil dost tázavě a já jen pokrčila rameny. Náš společnej příběh zná. Nebo spíš jeho zkrácenou verzi, kterou jsem jemu a Tesse převyprávěla, když se Leo před dvěma tejdnama vrátil. Taky jsem jim řekla, že jsem o tom předtím nemluvila, protože jsem neměla myšlenky na nic jinýho než na to, co se děje kolem nás. Což byla víceméně pravda.

Zkrácená verze neobsahovala tu část, jak jsme se s Leem pohádali a přestali spolu mluvit po tom, co jsem se kvůli tátově práci musela odstěhovat do Toronta. Nemluvila jsem o tom ani s Leem. Když se vrátil, vypadal tak zničeně, že jsem se hlavně snažila vyhejbat se všem bolavejm tématům. Navíc, ten náš spor mi ve světle toho, že jsme oba přišli o svoje nejbližší, nepřišel důležitej. Potom mi ale čtvrtej den po návratu řekl: „My dva... Jsme v pohodě, že jo?“ Jako by se bál zeptat přímo.

A já se nezmohla na nic víc než na: „Promiň, celá ta věc byla moje chyba.“

„Vezmu půlku na sebe a jsme si kvit,“ on na to. A objal mě tak silně, že jsem ani nedejchala. A jako mávnutím kouzelnýho proutku to bylo všechno za náma.

Takže my dva jsme teď v pohodě. Kdo ale v pohodě není, je Leo sám, tím jsem si jistá.

Gav vzal svou a Meredithinu misku s kaší a vyrazil do jídelny, zatímco Leo se vrátil do kuchyně, jednu ruku za zády.

„Zavři oči,“ řekl a na tváři se mu objevil úsměv, kterej vypadal skoro opravdově.

„Leo,“ začala jsem se bránit, „já, nemůžu –“

„No tak, jako za starejch časů.“

Když se budu moc bránit, zase se mu vrátí ten hroznej ustaranej výraz, řekla jsem si a nakonec oči zavřela. Pořád jsem ještě držela svoji misku s kaší. Ozvalo se skřípání, cvaknutí a potom něco jemně dopadlo do misky.

„Můžeš,“ řekl Leo.

Otevřela jsem oči a dech se mi zastavil.

Kaše byla politá vrstvou borůvkový zavařeniny. Na štítku sklenice, kterou držel v ruce, jsem poznala ozdobný písmo jeho maminky.

„Všechno nejlepší,“ řekl.

Víc jak měsíc jsem neměla ani marmeládu z obchodu, natož něco tak voňavýho a šťavnatýho jako tohle. Hned se mi začaly sbíhat sliny. A do očí drát slzy.

Když jsme byli malí, chodívaly naše rodiny společně na borůvky. Já po křoví hledala zajíce a Leo na skalkách trénoval skoky a různý akrobatický kousky. Jeho mamka pak našim vždycky v srpnu dala pár sklenic borůvkový zavařeniny. S Drewem jsme je většinou všechny spořádali během měsíce.

To bylo před tím, než mi je virus všechny vzal. Než rozhlodal mamku zevnitř, nejdřív na těle, pak v hlavě . Než donutil Drewa, aby v přesvědčení, že přivede pomoc, utekl na pevninu. A než kvůli viru tátu zabil gang, kterej chtěl podpálit nemocnici i se všema nakaženejma.

„Bylo to jako zjevení,“ řekl Leo. „Celá spižírna byla v hrozným stavu, ale tahle sklenice tam ležela v rohu, schovaná za krabicí. Jako by na mě čekala.“

„Měl bys to sníst sám,“ řekla jsem. „Dělala ji tvoje mamka.“

A nikdy už žádnou neudělá, ani skleničku. Virus zabil ji i jeho tátu.

Zakroutil hlavou a zarazil ruku, kterou jsem mu misku podávala. Úsměv z tváře se mu ale vytratil.

„Myslím, že by chtěla, abych se rozdělil,“ řekl.

Když se před pár dny vrátil z domu rodičů, skoro nemluvil. A já se ho nevyptávala. Vlastně nám doteď pořádně neřekl, jak se dostal zpátky na ostrov. Jediný, co pověděl, je, že z New Yorku, kde předtím studoval tanec, střídavě stopoval a šel pěšky. Většinu toho, co víme o situaci na pevnině, nám řekl Mark, druhej ostrovan, co uvízl v úžině a vrátil se zároveň s Leem. Ale co jinýho se dá dělat než dát mu čas?

Jak jsem tam tak stála a váhala, co dál, nakoukl dovnitř Gav. „Ty máš narozeniny? Proč jsi nic neřekla?“

„Nechtěla jsem z toho dělat záležitost,“ odpověděla jsem a položila si snídani na stůl. „Navíc, sedmnáctiny nejsou nijak významný jubileum, ne?“

„Myslím, že sedmnáctiny jsou fajn,“ na to Gav. „Ale to víš, asi jsem zaujatej.“

„Já na to zapomněla!“ vykřikla Meredith. „Musím ti udělat přáníčko!“

„To nemusíš,“ řekla jsem, ale Meredith už do sebe házela poslední sousto kaše a vyrazila do obýváku, kde měla na stolku poházený pastelky a barevný čtvrtky.

„Tess, snídaně je na stole,“ zavolal Leo a přidal se k nám. Sedla jsem si vedle Gava, objal mi kotníkem nohu.

„Něco taky vymyslím,“ řekl.

„Ale to vážně nemusíš...“

„Já vím, já vím. Ale stejně něco vymyslím.“ Potom se otočil na Lea a zeptal se: „Ještě nějaká tajemství o Kae, o kterejch bych měl vědět?“

Leo se zarazil, zdálo se, že to vzal vážně. Potom se zašklebil: „Myslím, že tohle jedno stačí. Bojím se, že na mě jinak poštve ty svoje krutý fretky.“

To o fretkách mi přišlo jako nevinný pošťouchnutí, ale nachomejtla se k tomu Meredith a hned začala křičet: „Mowat a Fossey by nikomu neublížili!“ Všichni jsme se rozesmáli. Jako by někdo špend-líkem píchnul do tý bubliny plný napětí, která nad náma visela. Přišla Tessa a dali jsme se do jídla a mně se do očí zase draly slzy.

Mamka vždycky říkala: „Je jedno, kolik máme práce a starostí. Nikdy bychom neměli zapomínat, že rodina je na prvním místě.“ Když jsme já a Drew měli narozeniny a zrovna to vyšlo na všední den, vždycky si to s tátou zařídili tak, aby mohli přijít do práce pozdějc. A nám vyjednali, že jsme nemuseli na dopoledne do školy. Ráno jsme se pořádně vyspali a dole v kuchyni na nás čekal stůl plnej dárků, který tam připravil táta. A taky narozeninová snídaně od mamky – vždycky nám udělala cokoli, co jsme si večer předtím vymysleli. A pak jsme všichni společně posnídali.

Nevzpomínám si, co jsem si k snídani přála loni, když jsem slavila šestnáctiny. V tý době mi to nepřišlo důležitý.

Spolkla jsem trochu kaše s borůvkama a cítila, jak mi ta lepkavá hmota klouže dolů do žaludku. Chutnalo to tak bolestně známě a zároveň tak vzdáleně od toho, co teď žijeme.

„Nech to ve dřezu,“ řekla Tessa, když jsem dojedla. „Umeju všechno.“

Mohla jsem se s ní dohadovat, ale na druhou stranu jsem na chvíli potřebovala zmizet.

„Díky, budu nahoře.“

Meredithin pokojíček se teď, co se vrátila z nemocnice, zdál mnohem menší. Začala jsem spát na její posteli a jí dala svou velkou. Ta zabrala skoro polovinu prostoru. V rohu pokoje ležela kartonová krabice a v ní všechno, co táta za poslední měsíce nashromáždil v nemocnici. Dala mi ji jeho kamarádka Nell, když jsem se tam byla podívat na Meredith. V tuhle chvíli je Nell jediná doktorka, která nám tu zbejvá.

Posadila jsem se na postel a otevřela krabici. Když jsem ji před pár týdny přinesla domů, prošla jsem ty věci hrozně rychle. Teď jsem vytáhla vlněnej kabát, co byl složenej na vrchu, a přitiskla si tu hrubou látku na tvář.

Voněl jako táta, po dubech a kafi a citrusový vodě po holení. Po jeho studovně. Jako bych tam byla a mluvili jsme o nějaký podivnosti v chování nějakýho zvířete nebo o nějakým přírodním jevu.

Ještě před třemi týdny měl ten kabát na sobě. Přitiskla jsem ho k sobě a spolkla slzy, když jsem rukou zavadila o něco tvrdýho.

Zasunula jsem ruku dovnitř a narazila na vnitřní kapsu. V ní jsem nahmatala studenou kovovou hranu a vytáhla ven dva klíče. Visely na drobným kroužku spolu s plastovým přívěskem s půlkruhem a vlnkou uprostřed. Bylo to logo výzkumnýho centra, kde taťka pracoval.

Zůstala jsem na ten svazek zírat. Když jsem si tyhle věci vyzvedla, doufala jsem, že mezi nima klíče najdu. Nakonec jsem se ale musela smířit s tím, že mám smůlu. Zkusila jsem všechny na velkým svazku, který mi dala přímo Nell, ale žádnej z nich do zámku nepasoval. Celou dobu na mě čekaly tady.

A teď je mám v ruce.

Konečně můžu zjistit, na čem táta pracoval celý ty hodiny, co trávil v centru, když zrovna neměl službu v nemocnici. Jestli byl třeba jen na půlce cesty k léku, Nell by to mohla zkusit dotáhnout do konce. Nebo bych aspoň mohla přenést vybavení z laboratoře do nemocnice. Něco z toho se určitě bude hodit.

Po schodech nahoru se tiše nesl zvuk Gavova hlasu. Když mu řeknu, kam jdu, bude chtít jít se mnou. Možná budou chtít jít všichni. Představa, že svůj první pohled na poslední měsíce tátova života budu muset s někým sdílet, mě znervóznila.

Složila jsem kabát zpátky do krabice a vyrazila dolů ke dveřím. Výzkumný centrum není daleko. Jen se tam na chvilku zastavím a omrknu to. Odpoledne tam můžeme zajít všichni na důkladnější obhlídku.

„Jdu se trochu projít,“ zavolala jsem na ostatní a zaplula do bot.

„Chceš společnost?“ zavolal na mě Gav ze dveří do obýváku.

Zavrtěla jsem hlavou: „Jdu jenom na chvilku.“

Venku bylo chladno, ale ne tak, aby vzduch štípal do obličeje. Byla obleva, pár stupňů nad nulou. Minulej tejden napadl sníh a teď v čůrcích odtával do kanálů.

Jinak všude vládlo ticho. Loni touhle dobou by spousta lidí venku odhazovala sníh z chodníků nebo frézovala. Teď tu nebyla ani noha. V okenních rámech se leskly poslední střepy a všechny dveře byly vyražený nebo pootevřený – památka na gang a jeho rabování. Těch dvacet nebo kolik dobrovolníků, co pomáhá v nemocnici, tam většinou i přespává. Za poslední dva měsíce se seznam domů, kam Gav a jeho parta vozí jídlo, scvrknul z pár set na pár desítek posledních, kde ještě dál přežívaj lidi, co se jim zatím podařilo vyhnout se viru. Zbytek zeje prázdnotou.

Prošla jsem kolem nemocniční budovy a dala se dál po úzkým chodníčku, lemovaným jedlema a načervenalejma útesama, který vyčuhovaly zpod sněhu. Každou chvíli jsem zahlídla zvířecí stopy, většina byla od veverek nebo kojotů. Za normálních okolností bych se zastavila, abych si je pořádně prohlídla. Klíče v kapse mě ale nutily jít kupředu.

A stejně, koho by tak moje bádání ještě zajímalo? V nejbližších letech bude těžko poptávka po odbornících na divoký zvířata.

Výzkumný centrum stojí uprostřed půlkruhu borovic. Je to obří kvádr z béžovýho betonu. Pár kroků před ním jsem se zastavila. Od posledního sněhu tu muselo bejt několik lidí.

Plech kolem zámku byl poškrábanej, vypadalo to jako rytina ve tvaru pavučinky. Jedno z oken bylo i přes sílu skla naprasklý, jako by se ho někdo snažil rozbít. Interkom na zdi u dveří někdo vyrval a zpřetrhal dráty. V kapse kabátu jsem nevědomky zaťala pěsti.

Takže je to jasný, gang už byl i tady. To nebudou mít nikdy dost?

Stopy proudily v diagonále mezi chodníkem a stromořadím. Žádná známka po otiskách pneumatik, z čehož jsem usoudila, že tu někdo z gangu spíš zabíjel čas, než že by šlo o jednu z jejich organizovanejch výprav. A nezdálo se, že by tu v tuhle chvíli někdo byl.

Třesoucí se rukou jsem vytáhla klíče. Ten větší zapadnul do zámku a lehce se v něm protočil. Otevřela jsem.

Záložní generátor pořád jel, protože když jsem zmáčkla vypínač, světla v hale naskočily. Vlastně nevím, proč mě to překvapilo. Centrum je nejnovější budova na celým ostrově, tím pádem logicky nejlíp vybavená.

Prošla jsem kolem řady prázdnejch přihrádek na poštu do kuchyně, kde jsem našla jenom krabičku s černým čajem. Potom do místnosti, kde se pravděpodobně konaly porady a schůzky. Byla tam obrovská plochá televize, skoro přes celou jednu stěnu.

Uprostřed obrazovky byla obří prasklina.

Aniž bych dokázala říct proč přesně, bylo mi najednou těžko. S tímhle pocitem jsem se vydala do schodů.

Hned druhá místnost nahoře byla tátova kancelář. Na kraji stolu měl vystavenou fotku mě a Drewa, jak si před pár lety hrajeme na pláži. Vedle ní ležely kožený rukavice, který o posledních společnejch Vánocích dostal od mamky.

Zkusila jsem počítač, ale chtěl po mně heslo, který samozřejmě neznám. Prohrabala jsem šuplíky, ale našla jen zprávy o mořskejch bakteriích a výskytu planktonu. Rezignovaně jsem zaplula do židle.

Kolik hodin tady musel táta strávit, hlavu zavařenou nad virem? Stejskalo se mu u toho po mamce? Dělal si starosti o mě a o Drewa?

Spolkla jsem slzy a donutila se vstát. Nesmím se moc zdržet, Gav bude mít strach.

Třetí dveře vedly do laboratoře. Zmáčkla jsem vypínač a zářivky zaplavily místnost bílým nehybným světlem. Pod skříňkami a přihrádkami byly na zářivým černým pultu vedle sebe vyrovnaný řady mikroskopů a Petriho misek. V rohu místnosti stála obrovská lednice z nerezu, displej na dvířkách hlásil vnitřní teplotu. Bylo mi jasný, že jsem na místě, kde taťka trávil poslední hodiny života. Vedle jednoho z mikroskopů ještě pořád stál plastovej kalíšek z automatu a v něm zbytek studenýho čaje. Vedle se válely zápisníky, jeden z nich byl otevřenej, stránky popsaný taťkovým ozdobným, lehce nečitelným písmem.

Sáhla jsem po tom otevřeným zápisníku a pohled mi hned sjel na jedno slovo.

Vakcína.

Opřela jsem se o stůl a rychle přeletěla celou stránku. Stálo tam: Ještě tři dny bez vedlejších účinků a proberu další možnosti s Nell. V záhlaví stránky se psalo Projekt WebVakc., 18. den

Srdce mi bušilo, sesunula jsem se na židli a začala listovat předchozíma stránkama.

Stačilo pár minut, zvedla jsem se a vyrazila k lednici. V druhý přihrádce odspoda stál plastovej zásobník a v něm pět zapečetěnejch ampulek s jantarově žlutou tekutinou. Rychle jsem zavřela, abych dovnitř nepustila moc tepla. Musela jsem se okamžitě něčeho chytit, ruce se mi třásly.

Tak jo, opravdu tam jsou. Vzorky taťkovy nový vakcíny.

Pracoval na ní dál i potom, co s kolegama první pokus odeslali k testování na pevninu. Nevzdal to ani, když už v celým výzkumným centru zůstal úplně sám. A celej proces si zapsal. Vyzkoušel další metody jak virus utlumit, použil bílkoviny z jeho starší mutace a přišel s kombinací, u který si nakonec byl téměř jistej, že bude účinná i bezpečná. Nejdřív ji ale potřeboval vyzkoušet. Nikdy by tomu riziku nevystavil nikoho než sebe. To byl celej on.

Takže, aniž by o tom komukoli řekl – aniž by o tom řekl mně, vstříkl si ten vzorek do žíly. To bylo osmnáct dní před tím, než umřel. Nenakazil se. A přitom byl v nemocnici v kontaktu s nemocnejma každej den.

Máme vakcínu.

Co víc, máme vakcínu, která nejspíš funguje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Životy, které jsme ztratili.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.