DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

Reset

Copyright © Amy Tintera 2013

All rights reserved

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o., Žirovnická 3124, 106 00 Praha 10, v Praze roku MMXIII

jako svou 3745. publikaci

Z anglického originálu Reboot přeložila Jana Hejná

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

E-knihu připravilo Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

TS 14. První vydání, elektronické první

ISBN tištěného vydání 978-80-252-2686-5

ISBN elektronického vydání 978-80-252-2628-5

www.egmont.cz

1. KAPITOLA

VŽDYCKY KŘIČELI.

Moje kořist uklouzla v blátě, zakvílela a trhla hlavou, aby se podívala, jestli ji doháním.

A já ji doháněla.

Kořist našla pod chodidly pevnou půdu, odrazila se a vzápětí už pádila pryč. Já jsem se svými chodidly při pronásledování sotva dotýkala země a mé krátké nohy bez potíží překonávaly její panický pokus o běh.

Chytila jsem ji za paži a silně s ní škubla. Sesunula se k zemi a ten zvuk, který jí unikl ze rtů, zatímco se zoufale pokoušela vstát, byl spíš zvířecí než lidský.

Ten křik nesnáším.

Stáhla jsem z opasku dvoje želízka a spoutala jí zápěstí a kotníky.

„Ne, ne, ne, ne,“ vyrážela ze sebe přiškrceně, když jsem k poutům na rukou připínala řetěz. „Já to neudělala!“

Jejích protestů jsem si nevšímala. Ovinula jsem si konec řetězu kolem zápěstí, vytáhla ji na nohy a vlekla ji za sebou kolem polorozbořených dřevěných chatrčí.

„Já to nebyla! Nikoho jsem nezabila!“ nevzdávala se kořist a začala sebou divoce, téměř křečovitě škubat. Probodla jsem ji pohledem.

„Ještě v tobě zbylo trochu lidskosti, viď?“ hlesla a natočila krk k číslu nad čárovým kódem na mém zápěstí.

A strnula. Očima přejížděla od čísla 178 vytetovaného na mé kůži k mé tváři a nakonec znovu vyjekla.

Ne. Ve mně nic lidského nezbylo.

Vřískala celou cestu ke vznášedlu, dokud jsem ji nehodila dovnitř ke zbytku jejího gangu. Jakmile jsem odstoupila, sjela ze střechy vznášedla se zařinčením železná mříž, ale ona se ani nepokusila o útěk, jen se schoulila vzadu za dvojicí krvácejících lidí.

Schovala se přede mnou.

Odvrátila jsem se a očima přelétla slumy. Přede mnou se až k obzoru vinula pustá neasfaltovaná pěšina lemovaná chatrnými dřevěnými boudami. Jedna se tak výrazně nakláněla doleva, až jsem měla pocit, že by ji snad dokázal převrátit i ten nejslabší vánek.

„Wren Stoosmasedmdesátka,“ ohlásila jsem a narovnala si helmu s kamerou. „Cíl zajištěn.“

„Pomoz Tomovi Pětačtyřicítce,“ ozvalo se ze sluchátek. „Pronásledování na Dallaské, míří k rohu Hlavní.“

Vykročila jsem po prašné cestě a zabočila do postranní uličky. V tíživém dusnu byl puch hnijících odpadků tak silný, že jsem musela překonat nutkání pokusit se ho rozehnat rukou. Vtáhla jsem vzduch do plic a zadržela dech, abych se chránila před tím příšerným smradem chudinské čtvrti.

Na asfaltované cestě přímo přede mnou prosvištěl Pětačtyřicítka a kolem hubených nohou mu vlály cáry rozedraných černých kalhot. Nechával za sebou tekutou stopu. Nejspíš krev.

Vystřelila jsem vpřed a předběhla ho. Člověčí kořist se obrátila, když zaslechla dusot mých těžkých bagančat.

Tenhle nekřičel.

Zatím.

Zakolísal na hrbolaté cestě, z ruky mu vypadl nůž a odrazil se o asfalt. Byla jsem tak blízko, že jsem zaslechla jeho hrůzou zrychlený dech, když se pro něj vrhl. Natáhla jsem k němu ruce, ale on vyskočil na nohy, bleskově se obrátil a čepelí mi rozpáral břicho.

Ucouvla jsem. Po stehnech se mi řinula krev a jemu se po tváři rozlil vítězoslavný úsměv, jako by to snad znamenalo, že má vyhráno.

Odolala jsem pokušení obrátit oči v sloup.

A to už se na toho tlusťocha vrhl Pětačtyřicítka a oba skončili na zemi. Pětačtyřicítku jsem nevycvičila já a bylo to vidět. Byl neohrabaný a zbrklý, jen o málo rychlejší než jeho lidský soupeř.

Než jsem stačila zasáhnout, popadl ho tlusťoch za krk, dlaní mu srazil přílbu a vrazil mu nůž přímo doprostřed čela. Otřásla jsem se. Pětačtyřicítka zachrčel a svezl se k zemi, jeho jasné zlaté oči náhle mrtvé a prázdné.

Tlusťoch se vydrápal na nohy a začal radostně poskakovat a jásat.

„Jupí! A teď se ukaž ty, bloncko.“

Posunula jsem si komunikátor a jeho otravného provokování si nevšímala.

„Wren Stoosmasedmdesátka. Pětačtyřicítka padl.“

Tlusťochovi poklesla při zmínce o mém čísle čelist.

„Pokračuj,“ ozvalo se mi v uchu. Ten hlas zněl lhostejně, bez špetky zájmu.

Zadívala jsem se tlusťochovi do očí. Chtěla jsem, aby se dal na útěk. Toužila jsem mu podrazit nohy a rozdrtit ten triumfální úšklebek v prachu.

Letmo jsem pohlédla na Pětačtyřicítku.

Chtěla jsem, aby to bolelo.

Tlusťoch se bleskurychle obrátil a prchal, těstovitými pažemi kolem sebe máchal tak rychle, jak jen dokázal. Skousla jsem si ret, abych zahnala úsměv, a chvíli jsem ho jen pozorovala. Rozhodla jsem se mu dát nepatrný náskok.

Štvanici zbožňuju ze všeho nejvíc.

Přeskočila jsem bezvládného Toma Pětačtyřicítku a bez potíží tlusťocha dohnala. Ohlédl se přes rameno a já ho popadla za košili. Klopýtl a s heknutím se zaryl tváří do země. Prsty zoufale zabořil do štěrku a pokoušel se zachytit, ale bylo pozdě. Vtlačila jsem mu chodidlo do páteře, vytáhla náramky a zacvakla je kolem kotníků.

Začal ječet. Samozřejmě.

„Wren Stoosmasedmdesátka. Cíl Pětačtyřicítky zajištěn.“

„Vrať se ke vznášedlu,“ zazněl rozkaz.

Připnula jsem tlusťochovi k zápěstí řetěz a utáhla ho tak, až kňučel bolestí, pak ho odvlekla zpátky k tělu Toma Pětačtyřicítky. Byl to mladý kluk, asi čtrnáctiletý, těsně po výcviku. Vyhnula jsem se pohledu do jeho mrtvých očí a stáhla mu zápěstí řetězem.

A vyrazila jsem kolem těch ubohých dřevěných chatrčí zpátky ke vznášedlu. Řezná rána se mezitím zacelila a košile mi na břiše ztvrdla vrstvou zaschlé krve. Hodila jsem tlusťocha do vězeňského prostoru k ostatním lidem, kteří se při pohledu na mě celí schoulili, pak jsem se obrátila a zamířila ke druhému vznášedlu. Zastavila jsem se jen na okamžik, abych Tomovi Pětačtyřicítce vytáhla nůž z hlavy.

Dveře se otevřely a ostatní reseti vzhlédli, jen aby očima okamžitě sklouzli ze mě na mrtvého druha.

Zaplašila jsem ten otravný hlásek v hlavě, který pořád dokolečka opakoval, že jsem ho mohla zachránit, a opatrně ho položila na podlahu. Rozhlédla jsem se a můj pohled ulpěl na mé poslední rekrutce, Marii Stopětatřicítce, která seděla připoutaná na svém místě. Pátrala jsem na jejím těle po známkách nějakého zranění, ale žádné jsem neobjevila. Přežila svou první samostatnou misi. Ne že bych čekala něco jiného.

Její oči klouzaly ze mě na Pětačtyřicítku a zpátky. Při výcviku toho moc nenamluvila a já ji po jeho dokončení neznala o nic líp než na začátku, ale myslím, že její výraz vyjadřoval vděk.

Co se procenta přeživších rekrutů týče, byla jsem ze všech instruktorů nejúspěšnější.

Podala jsem nůž veliteli vznášedla a on mi věnoval soucitný pohled. Leb byl jediný důstojník, kterého jsem dokázala snést. Vlastně jediný člověk, kterého jsem dokázala snést.

Posadila jsem se na jedno ze sedadel, která lemovala černý přepravní prostor bez oken, opřela se a zapnula si pás. Zběžně jsem pohlédla na zbytek resetů, kteří ovšem smutně zírali na Pětačtyřicítku. Jedna dívka si dokonce otírala slzy, čímž si po obličeji jen rozmazávala prach a krev.

Nižší čísla brečí často. I Pětačtyřicítka to nejspíš dělával. Než ho oživili, byl mrtvý jen čtyřicet pět minut, a čím kratší dobu je osoba před resetem mrtvá, tím víc lidskosti si zachová.

Já byla mrtvá 178 minut.

Já nebrečela.

Leb přešel k pilotní kabině, pootevřel dveře a nahlédl dovnitř.

„Můžeme,“ řekl pilotovi a dveře zabouchl. Ozvalo se zacvaknutí zámků, vznášedlo se odlepilo od země a Leb se svezl na sedadlo.

Zavřela jsem oči a neotevřela je, dokud jsem neucítila trhnutí při přistávání. Reseti mlčky vypochodovali na střechu budovy. Já šla poslední. Musela jsem potlačit nutkání naposledy se podívat na Pětačtyřicítku.

Zařadila jsem se za ostatní a stáhla si černou košili s dlouhým rukávem, pod níž jsem měla tenké bílé tílko. Na holé kůži mě zamrazil chladný večerní vzduch. Hodila jsem košili přes rameno, rozkročila se a rozpažila, jako bych se chystala letět.

Jednou jsem reseta letět viděla. Skočil ze střechy patnáctipatrové budovy a po dopadu se pokusil odplazit na svobodu. Podařilo se mu překonat asi šedesát metrů, než mu hlavou prohnali kulku.

Strážný, člověk páchnoucí potem a kouřem, mě chvatně prošacoval. Měl co dělat, aby zapudil znechucenou grimasu. Raději jsem se odvrátila a pozorovala nízké barabizny ve slumech. Strážní na mě sahali s odporem. Myslím, že si házeli mincí, kdo to bude muset udělat.

Nakonec mi hlavou pokynul ke dveřím a otřel si ruce o kalhoty, jako by se tím mohl zbavit té mrtvolnosti.

Ale to nejde. Já už to zkoušela.

Další strážný mi otevřel dveře a já vklouzla dovnitř. Horní podlaží budovy zabíraly prostory určené lidským zaměstnancům a já seběhla po potemnělém schodišti do osmého poschodí, kde měli své ubikace reseti. Měli jsme neomezený přístup do dalších dvou pater pod námi, níž se nacházely hlavně výzkumné laboratoře, kam jsem se podívala jen málokdy. Čas od času nás sice zkoumali, ale jejich hlavní náplní byl výzkum lidských chorob. Reseti nemocemi netrpí.

Natáhla jsem ruku s čárovým kódem ke strážnému. Naskenoval ho a kývl. Zamířila jsem do dívčího křídla a lehce našlapovala na betonové podlaze chodby. Resetky spaly, nebo spánek alespoň předstíraly. Všechny jsem je viděla skrz prosklené stěny. Na soukromí mají právo jen lidé, resetům nepřísluší. Dvě dívky v každé ložnici, dvě pryčny u protilehlých stěn, na konci každé z nich prádelník se zrcadlem a vzadu jedna společná skříň – tak vypadal náš „domov“.

Zastavila jsem se před svou celou a čekala, až dá strážný někomu nahoře povel k otevření dveří. Jakmile se ubikace na noc uzamknou, mohou je otevřít jen lidé.

Dveře se odsunuly, já vešla a Ever se ke mně obrátila. V posledních týdnech toho moc nenaspala, byla vzhůru vždy, když jsem se vrátila z mise.

Do temnoty zazářily její velké, jasně zelené resetí oči, když tázavě pozvedla obočí, aby se mě beze slov zeptala, jak to šlo. Mluvení po večerce bylo zakázáno.

Zvedla jsem obě ruce, na jedné ukázala čtyři prsty a na té druhé všech pět. Ever tiše vzdychla a tvář se jí zkroutila emocí, kterou jsem už v sobě já probudit nedokázala. Odvrátila jsem se a uvolnila popruh helmy, kterou jsem společně s kamerou a komunikátorem odložila na prádelník. Vysvlékla jsem se z polní uniformy, rychle jsem si natáhla teplákovou soupravu – byla mi zima, jako ostatně neustále – a vklouzla jsem do své úzké postele.

Eveřina pohledná šestapadesátková tvář byla stále ještě zkřivená smutkem a já se celá nesvá obrátila čelem ke stěně. Bydlely jsme spolu čtyři roky, od mých třinácti, a já si přesto za celou tu dobu nedokázala zvyknout na to, jak z ní emoce prýští, jako by byla stále člověk.

Zavřela jsem oči, ale v mysli mi pořád zněl lidský křik.

Nenávidím to. Jejich vřískot je i můj. První, co jsem po oživení uslyšela, bylo to pronikavé vřeštění, které se odráželo od stěn, až mi z něj zvonilo v uších. Který idiot to tak ječí? pomyslela jsem si.

Byla jsem to já. To já řvala jako feťák po dvoudenním absťáku.

Dost trapné u někoho, kdo si vždycky zakládal na tom, že dokáže zachovat klid v každé situaci. Já byla ta, která se bez řečí se vším smířila, zatímco dospělí ztráceli hlavu.

Ale tehdy ve dvanácti, když jsem se v nemocniční márnici probudila 178 minut po zásahu třemi kulkami do prsou, jsem křičela.

Řvala jsem, když mi na zápěstí vypalovali čárový kód, číslo a mé lidské jméno, Wren Connollyová. Ječela jsem, když mě zavřeli do cely, pak odvedli ke vznášedlu a postavili do řady k ostatním nově nemrtvým holkám a klukům. Křičela jsem, dokud jsme nepřistáli v areálu Korporace pro lidskou evoluci a zalidnění, neboli KLEZ, kde mi řekli, že křik rovná se smrt. Chovat se, jako bych byla stále ještě lidská dívka, rovná se smrt. Neuposlechnutí rozkazu rovná se smrt.

Pak jsem zmlkla.

2. KAPITOLA

„MYSLÍŠ, ŽE TENTOKRÁT PŘIVEZOU NĚJAKÉHO SEXY KLUKA?“ zeptala se Ever, zatímco jsem si zastrkávala černou košili do kalhot.

„A Dvaasedmdesátka podle tebe sexy není?“ podívala jsem se na ni pobaveně. Měla ten výraz ráda.

„Je to tak trochu vůl,“ odpověděla.

„S tím souhlasím.“

„Přijde mi, že už pěkně dlouho nemáme na kluky štěstí.“

Zašněrovala jsem si boty a teď už jsem pobavení nemusela jen předstírat. Nové resety k nám přiváželi každých šest týdnů a mnozí to považovali za báječné zpestření nabídky partnerů.

Neměly jsme sice dovoleno chodit s kluky, ale vzhledem k tomu, že dívkám první den implantovali do paže antikoncepční čip, očividně si uvědomovali, že tohle pravidlo v praxi prosadit nedokážou.

Pro mě znamenal příchod nováčků jen začátek dalšího výcvikového cyklu. Já jsem s nikým nechodila.

Stejně jako každý den přesně v sedm ráno se ozvalo cvaknutí zámku a dveře se odsunuly stranou. Ever vyšla na chodbu a začala si stahovat dlouhé hnědé vlasy do uzlu. Často na mě po ránu čekala a do jídelny jsme chodily společně. Nejspíš to mělo co dělat s přátelstvím. Všimla jsem si, že to tak dělají i ostatní holky, a tak jsem se tomu nebránila.

Když jsem se k ní připojila, pobledlá žena postávající u dveří se celá schoulila. Přitiskla si na prsa hromádku vypraných šatů a čekala, až odejdeme, aby nám mohla čisté oblečení nachystat na postel. Žádný lidský zaměstnanec KLEZu nijak netoužil po tom, být se mnou sám v uzavřeném prostoru maličké ložnice.

Vydaly jsme se chodbou pryč s pohledem upřeným přímo před sebe. Lidé navrhli skleněné stěny, aby mohli monitorovat každý náš pohyb, my se ovšem snažily dopřát jedna druhé alespoň špetku soukromí. Na chodbě vládl po ránu klid, ticho narušovalo jen občasné zamumlání a nenápadné vrnění klimatizace.

Jídelna se nacházela o patro níž za dvoukřídlými červenými dveřmi s nápisem varujícím před nebezpečím, které se skrývalo uvnitř. Místnost byla celá bílá, jen horní polovinu jedné ze stěn nahrazoval prosklený pruh s kulomety připevněnými k průzorům, za nimiž hlídkovala ochranka KLEZu.

Toho rána jsme přišly mezi posledními. Reseti, kterých byly stovky, už většinou seděli na malých kulatých umělohmotných sedátkách u dlouhých stolů. Řady a řady jasných očí zářících z pobledlých tváří připomínaly řetězy elektrických svíčiček rozvěšených kolem dokola a ve vzduchu visel pach smrti, takže každý vstupující člověk okamžitě odporem nakrčil nos. Mně už to většinou ani nepřišlo.

S Ever jsme nikdy nejedly společně. Jakmile dostala svou porci, zamířila ke stolu podšedesátek, zatímco já sedávala spolu s ostatními stodvacítkami a vyššími. Jediný, kdo se mi svým číslem blížil, byl Hugo Stopadesátka.

Marie Stopětatřicítka a dalších pár stolovníků mi kývlo na pozdrav, ale to bylo všechno. Reseti mrtví více než 120 minut nejsou právě proslavení svou společenskostí. U našeho stolu se mluvilo jen málokdy, zato nižší čísla bývala poměrně hlučná. Jídelnu brzy zaplavilo ševelení resetích hlasů.

Ukousla jsem si z plátku slaniny, když se červené dveře náhle otevřely a dovnitř vpochodovali členové ochranky následovaní nováčky. Napočítala jsem jich čtrnáct. Povídalo se, že lidé vyvíjejí vakcínu, která má resetování zabránit, ale očividně zatím bez úspěchu.

Mezi nováčky nebyli žádní dospělí, protože resety starší dvaceti let ihned po skončení přeměny zlikvidují. Pokud tedy procesem vůbec projdou, což je nanejvýš neobvyklé.

„Nejsou v pořádku,“ odpověděl mi kdysi můj instruktor na otázku, proč dospělé střílí. „Mladí přijdou o část sebe, ale dospělí… prostě nejsou v pořádku.“

I na dálku jsem viděla, jak se někteří z nováčků klepou. Byla to různorodá skupina kluků a holek od jedenácti- a dvanáctiletých po plnoleté, ale hrůza je drtila všechny stejně. Od jejich resetu neuplynul ještě ani měsíc a většině trvá mnohem déle, než se smíří s tím, co je potkalo. Prvních pár týdnů strávili na záchytném oddělení nemocnice v rodném městě, kde se měli se svou proměnou vyrovnat, než je KLEZ rozřadí a pošle do jednotlivých poboček. Reseti stárnou stejně jako obyčejní lidé, takže děti pod jedenáct drží na záchytném oddělení, dokud nedospějí do užitečnějšího věku.

Já tam strávila pouhých pár dní, a přesto se mi to do paměti vrylo jako jeden z nejhorších zážitků spojených s resetem. Vlastní podmínky nebyly tak hrozné, budova byla v podstatě jen zmenšenou kopií mého dnešního domova, ale s tou všudypřítomnou beznadějí jsem se vyrovnat nedokázala. Všichni mladí lidé si moc dobře uvědomují možnost (ve slumech hraničící s jistotou), že se po smrti znovu probudí, což ale hrůzu ve chvíli, kdy k tomu skutečně dojde, nijak neumenší. Alespoň zpočátku. Jakmile jsem překonala prvotní šok a prošla výcvikem, došlo mi, že jsem na tom jako reset mnohem lépe, než jsem kdy byla za svého života.

Samotný reset je vlastně jen fyziologickou reakcí na virus KDH. Ten většinu lidí spolehlivě zabije, ale u některých – mladých, silných – působí jinak. Pokud člověka během života alespoň jedinkrát napadl, může u něj dojít k přeměně i v případě, že zemřel následkem něčeho docela jiného. Virus tělo po smrti resetuje a člověk vstane z mrtvých, silnější a mocnější než kdy dřív.

Ale také chladný a bez emocí. Jako ďábelská napodobenina toho, čím jsme bývali, říkají lidé. Většina by raději doopravdy zemřela, než aby se stala jedním z resetovaných „šťastlivců“.

Členové ochranky přikázali nováčkům, aby se posadili, a ti okamžitě uposlechli. Už moc dobře věděli, že vzepřít se rozkazům znamená vysloužit si kulku do hlavy.

Pak ochranka chvatně odkráčela a s třísknutím za ní zapadly dveře. Ani našim otrlým strážným nebylo po chuti ocitnout se v jedné místnosti s tolika resety najednou.

Jídelnou se začal rozléhat smích a zvuky potyček, ale já obrátila pozornost zpátky ke své snídani. Z nováčků mě zajímal jen můj nový rekrut a toho si vyberu teprve zítra. Devadesátky měly ve zvyku bažantům hned ukázat, zač je toho loket, a vzhledem k tomu, jak rychle se reseti hojí, jsem to nikdy nepovažovala za nic špatného. Není důvod s jejich zocelováním otálet.

Dnes byly ovšem devadesátky neurvalejší než obvykle a já do sebe rychle hodila poslední kousek slaniny. Jejich hulákání přesáhlo únosnou mez. Vrátila jsem tác na odkládací stolek a spěšně zamířila k východu, když se po bílé podlaze mihla barevná šmouha a s vyjeknutím mi přistála u nohou.

Byl to nováček, kterého někdo odhodil po kluzkých dlaždicích jako nepotřebnou hračku. Musela jsem udělat delší krok, abych mu nešlápla na hlavu.

Z nosu mu crčela krev a pod jedním okem se začínal rýsovat monokl. Ležel rozpláclý na podlaze, dlouhé hubené nohy měl roztažené daleko od sebe a pod bílým trikem se mu rýsovalo podvyživené, zatím stále spíš lidské tělo.

Měl nakrátko zastřižené vlasy, stejně černé jako oči. Ty oči byly tak temné, že jsem nedokázala rozeznat, kde začínají zorničky a končí duhovky. Nejspíš bývaly hnědé. Takové po smrti obvykle získají zlatavý nádech, ale mně se ta smolná čerň zamlouvala. Ostře kontrastovala se sněhobílou jídelnou i třpytivýma očima ostatních resetů.

Když teď byl chlapec vedle mě, nikdo se k němu neodvážil přiblížit, ale odkudsi se ozval posměšný výkřik: „Dvaadvacítka! Pche!“

Dvaadvacítka? To nemohlo být jeho číslo. Už pěkných pár let jsem nepotkala nikoho pod čtyřicet. Pravda, vloni jsme tu měli Sedmatřicítku, ale ta nepřežila ani měsíc.

Špičkou boty jsem mu šťouchla do paže a odhalila čárový kód. Callum Reyes, 22.

Čelo se mi zkrabatilo údivem. Před resetem byl mrtvý pouhých dvacet dva minut. To znamenalo, že je v podstatě pořád člověk. Pohledem jsem zabrousila zpátky k jeho obličeji a překvapil mě úsměv, který jsem tam spatřila. Proč se usmívá? To je přece absolutně nemístná reakce.

„Ahoj,“ oslovil mě a zvedl se na loktech. „Tak to vypadá, že mi přezdívají Dvaadvacítka.“

„Je to tvoje číslo,“ poznamenala jsem a jeho úsměv se ještě rozšířil. Měla jsem chuť ho okřiknout.

„Já vím. A tvoje?“

Vyhrnula jsem si rukáv a obrátila k němu zápěstí s číslem 178. Vytřeštil oči a já pocítila zadostiučinění, když mu úsměv zamrzl na rtech.

„Ty jsi ta Stoosmasedmdesátka?“ vyhrkl a vyskočil na nohy.

I lidé už o mně slyšeli.

„Ano,“ potvrdila jsem.

„Vážně?“ prohlédl si mě od hlavy až k patě a vzápětí se mu na tváři znovu usadil ten úsměv.

Zamračila jsem se. Nelíbilo se mi, že o mně pochybuje.

„Promiň,“ zasmál se. „Jen jsem čekal, že budeš… já nevím – větší?“

„Svoji výšku nemůžu nijak ovlivnit,“ odpověděla jsem a napřímila se, abych získala pár centimetrů navíc. Ne že by mi to bylo něco platné. Tyčil se nade mnou a já musela zvednout bradu, abych mu vůbec viděla do očí.

Znovu se zasmál. Nechápala jsem proč. Je snad moje výška pro legraci? Jeho smích byl srdečný a hlasitě se rozléhal po nyní ztichlé jídelně. Ten smích sem nepatřil. On sem nepatřil, tenhle kluk s plnými rty a veselým výrazem v obličeji.

Obešla jsem ho a vykročila ke dveřím, když mě zničehonic popadl za zápěstí. Několik resetů šokovaně zalapalo po dechu. Mě se nikdo dotknout neodvážil. Nikdo se ke mně ani nepřiblížil, nikdo kromě Ever.

„Přeslechl jsem tvoje jméno,“ vysvětlil a natočil mi ruku, aby viděl na nápis na zápěstí. Očividně si vůbec neuvědomoval, jak podivně se chová.

„Wren,“ přečetl si nahlas a pustil mě. „Já jsem Callum. Rád tě poznávám.“

Vrhla jsem na něj přes rameno podmračený pohled a beze slova jsem pokračovala ke dveřím. Nevím, jaké bylo ho poznat, ale slovo ráda bych určitě nepoužila.

Dny, kdy přišli nováčci, jsem měla ze všech nejraději. Když jsem dopoledne spolu s ostatními instruktory kráčela do tělocvičny, proudilo mi tělem vzrušení a málem jsem se pousmála.

Málem.

Nováčci posedávali v kruhu na naleštěné dřevěné podlaze ve středu místnosti vedle hromady černých žíněnek. Po našem příchodu se odvrátili od vychovatele a upřeli pohledy na nás. Tváře měli sešněrované strachem, ale zdálo se, že zatím nikdo nezvracel.

„Na ně se nedívejte!“ vyštěkl vychovatel, Manny Stodevatenáctka, jehož úkolem bylo zkrotit nováčky během prvních pár dnů pobytu u nás. Dělal to už dávno předtím, než jsem přišla já, nejspíš proto, že byl zatrpklý. Možnost stát se instruktorem mu unikla o jedinou minutu.

Nováčci poslechli a pohlédli na něj, všichni kromě Dvaadvacítky, který mi znovu věnoval ten svůj podivný úsměv a teprve potom začal věnovat pozornost vychovateli.

O stěnu za Mannym se opírala skupinka zdravotníků, kteří v rukou svírali zápisníky a nejrůznější přístroje, jejichž funkci jsem mohla nanejvýš odhadovat. Dnes tu byli čtyři, tři muži a jedna žena, všichni odění do svých obvyklých bílých lékařských plášťů. Doktoři a vědci se rozřazování nováčků účastnili vždycky. Jakmile jsme skončili, odvedli si je do laboratoře na testy.

Manny svraštil obočí a založil si ruce na prsou, jako by se nováčkům pokoušel nahnat strach.

„Vítejte v Rose,“ zabručel. Na mě to žádný dojem neudělalo. Ani dnes, ani tehdy, když jsem byla sama teprve vyjukaný dvanáctiletý nováček.

„Instruktoři si vás rozdělí zítra, dnes vás budou pozorovat,“ pokračoval a jeho hlas se rozléhal v obří prázdné místnosti s oprýskanými bílými stěnami, které bývaly až příliš často potřísněné krví.

Pak začal postupně vyvolávat čísla a předvádět nám příslušné resety. Nejvyšší číslo ve skupině byl Stojednadvacítka, dobře stavěný starší kluk, který nejspíš ostatním naháněl hrůzu už jako člověk.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Reset.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.