DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

Marissa Meyerová

www.egmont.cz

Pro maminku a tatínka, kteří mě povzbuzovali

ze všech lidí nejvíc.

(Úvodní citace z „Červené Karkulky“ v překladu Marie Kornelové z knihy

Pohádky bratří Grimmů. Nakladatelství Albatros, Praha 1969.)

SCARLET. Copyright © 2013 by Marissa Meyer. All rights reserved.

First published by Feiwel and Friends, an imprint of Macmillan Children’s Publishing

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o., v Praze roku MMXIII jako svou 3614. publikaci

Z anglického originálu přeložily Jana Zejmanová a Petra Babuláková

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

E-knihu připravilo Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

TS 14. První vydání, elektronické první

ISBN tištěného vydání 978-80-252-2577-6

ISBN elektronického vydání 978-80-252-2497-7

K N I H A

První

Jenže ona nevěděla,

jak je to zvíře zlé,

a vůbec se ho nebála.

K A P I T O L A

První

SCARLET KLESALA S LODÍ K ÚDOLÍ ZA TAVERNOU V RIEUX, když jí na sousedním sedadle zapípala přenosná dotyková obrazovka a ozval se automatický hlas: „Obdržena zpráva pro mademoiselle Scarlet Benoitovou z toulouského policejního oddělení pohřešovaných osob.“

Srdce jí poskočilo a strhla řízení lodi právě včas, aby neškrábla pravobokem o kamennou zeď, a pustila brzdy ještě předtím, než se loď úplně zastavila. Pak vypnula motor a natáhla se po odložené dotykové obrazovce. Její bledě modré světlo se odráželo od přístrojové desky.

Něco našli.

Toulouská policie musela něco objevit.

„Přijmout zprávu!“ vyhrkla a svírala přitom obrazovku v prstech jako o život.

Očekávala přímé vizuální spojení s detektivem, který byl přidělen k případu její babičky, ale na obrazovce se objevil pouze prostý text.

28.SRPNA 126 T.É.

RE: PŘÍPAD Č.#AIG00155819, OZNÁMEN 11.SRPNA 126 T.É.

TÍMTO SI DOVOLUJEME INFORMOVAT SCARLET BENOITOVOU Z RIEUX VE FRANCII, EF, ŽE DNE 28.SRPNA 126 V 15:42 HODIN BYL PŘÍPAD POHŘEŠOVANÉ OSOBY MICHELLE BENOITOVÉ Z RIEUX VE FRANCII, EF, UZAVŘEN PRO NEDOSTATEK DŮKAZŮ SVĚDČÍCÍCH O NÁSILNÉM TRESTNÉM ČINU.

ZÁVĚR: OSOBA ODEŠLA ZE SVÉ VLASTNÍ VŮLE A/NEBO SPÁCHALA SEBEVRAŽDU.

PŘÍPAD UZAVŘEN.

DĚKUJEME, ŽE JSTE VYUŽILI NAŠICH DETEKTIVNÍCH SLUŽEB.

Po zprávě následoval krátký policejní videospot, upomínající všechny piloty dodávkových lodí, aby byli opatrní a vždy si zapínali bezpečnostní pásy, když jsou motory jejich lodí aktivní.

Scarlet upírala zrak na malou obrazovku, dokud se jí slova před očima nerozmazala v černobílé skvrny a podlaha lodi před ní jakoby nezmizela. Plastový panel na zadní straně obrazovky pod jejím křečovitým sevřením zapraskal.

„Pitomci,“ zasyčela do prázdnoty lodi.

Slova PŘÍPAD UZAVŘEN se jí vysmívala.

Z hrdla se jí vydral výkřik a Scarlet udeřila přenosnou obrazovkou o přístrojovou desku v naději, že se rozletí na kousíčky plastu, kovu a drátů. Po třech pořádných úderech obrazovka jen podrážděně zablikala. „Vy pitomci!“ Scarlet ji odhodila na palubu před sedadlem spolujezdce, zabořila se do svého sedadla a prsty zajela do pramenů svých kudrnatých vlasů.

Bezpečnostní pásy se jí zarývaly do hrudi, náhle ji skoro škrtily, a Scarlet si je odepnula a ve stejném okamžiku kopnutím otevřela dveře vedoucí z kokpitu a pak napůl vešla a napůl vklopýtala do ztemnělé uličky. Málem se zalkla pachem tuku a whisky z taverny, když se namáhavě snažila polykat a ovládnout svůj hněv.

Zajde na policii. Teď už bylo moc pozdě − tak tedy zítra. Hned ráno. Bude klidná a logická a vysvětlí jim, proč se ve svých předpokladech mýlí. Přinutí je, aby ten případ znovu otevřeli.

Mávla zápěstím před čtečkou vedle lodního průlezu a škubla poklopem vzhůru prudčeji, než hydraulika dovolovala.

Řekne detektivovi, že musí pokračovat v pátrání. Přiměje ho, aby jí naslouchal a aby pochopil, že její babička neodešla dobrovolně a rozhodně se nezabila.

V zadní části lodi byl nacpán půl tucet plastových beden se zeleninou, ale Scarlet jim sotva věnovala pozornost. V myšlenkách byla na míle daleko v Toulouse a rozmýšlela si celou tu konverzaci. Využívala všechny druhy přesvědčování a každičký argument, který znala.

Její babičce se něco stalo. Něco nebylo v pořádku a jestli policie nebude pokračovat v pátrání, Scarlet se odvolá na soud a postará se, aby všechny ty natvrdlé detektivy propustili, takže už nikdy nenajdou práci, a −

Popadla do každé ruky jedno lesklé červené rajče, otočila se a mrštila jimi o kamennou zeď. Rajčata se rozprskla a šťáva i semínka z nich se ve spršce snesly na hromadu odpadků čekajících na slisování.

Poskytlo jí to uspokojení. Vzala do rukou další, představila si detektivův pochybovačný výraz, když se mu pokoušela vysvětlit, že její babička nemá ve zvyku někam zmizet. Představila si, jak se mu rajčata rozprsknou v obličeji a vymažou mu z něj ten jeho samolibý −

Právě když skoncovala se čtvrtým rajčetem, otevřely se dveře. Scarlet ztuhla, zrovna sahala po dalším rajčeti, ale objevil se majitel taverny a opřel se o rám dveří. Gillesův úzký obličej se leskl, zatímco obhlížel oranžovou spoušť, kterou Scarlet napáchala na stěně jeho obydlí.

„Doufám, že to nebyla moje rajčata.“

Scarlet odtáhla ruku od bedny a otřela si ji o špinavé džínsy. Cítila, jak jí žhnou tváře, a krev jí bušila ve spáncích.

Gilles si otřel pot z téměř holé lebky, upřel na ni pohled a s neutrálním výrazem pronesl: „No?“

„Ne, nebyla tvoje,“ zamumlala Scarlet. Což byla pravda − technicky vzato patřila jí, dokud on za ně nezaplatí.

„Tak to ti strhnu jen tři univy za úklid,“ zabručel. „A teď, jestli už jsi skončila se střeleckým cvičením, možná bys mohla nějaká rajčata nanosit sem dovnitř. Už dva dny jsem nucen podávat jen povadlý hlávkový salát.“

Zaplul zpátky do restaurace a dveře nechal otevřené. Do uličky z nich proudilo cinkání nádobí a smích, Scarlet přišly ty zvuky nepochopitelně normální.

Její svět se hroutil a nikdo si toho podle všeho ani nevšiml. Její babička zmizela a všem to bylo jedno.

Otočila se zpátky k průlezu do lodi a sevřela okraje bedny s rajčaty čekajíc, až jí srdce v hrudi přestane divoce bušit. Slova zprávy jí pořád zněla v hlavě, ale už začínala uvažovat jasněji. První vlna vzteku polevila s rozmačkanými rajčaty.

Jakmile se dokázala nadechnout, aniž by se jí svíralo hrdlo, postavila bednu s rajčaty na další s červenými bramborami a vytáhla je obě z lodi.

Kuchaři si Scarlet nevšímali, když se s bednami proplétala mezi jejich prskajícími pánvemi k chladírně. Strčila přepravky na police označené nápisem psaným fixem, za ty roky mnohokrát přepisovaným.

„Bonjour, Scarletko!“

Scarlet se otočila a odhrnula si vlasy ze zpoceného krku.

Ve dveřích stála Emílie, celá rozzářená, oči jí spiklenecky jiskřily, ale když spatřila Scarletin výraz, její nadšení pohaslo. „Co se −“

„Nechci o tom mluvit.“ Scarlet proklouzla kolem servírky a vydala se přes kuchyni zpátky k lodi, ale Emílie si nesouhlasně odfrkla a rozběhla se za ní.

„Tak o tom nemluv. Já jsem hlavně ráda, že jsi tady,“ prohlásila a chytila se Scarlet za rámě, když sehnuly hlavu a vyšly opět do uličky. „Protože se vrátil on.“ Navzdory andělsky blonďatým kudrnám, které lemovaly Emíliinu tvář, prozrazoval její úsměv velmi ďábelské myšlenky.

Scarlet se vymanila z jejího sevření a popadla přepravku s pastinákem a ředkvičkami a podala ji servírce. Emíliino prohlášení s ní nehnulo, protože se nedokázala přimět k tomu, aby ji zajímalo, o kom to servírka mluví a proč je tak důležité, že se vrátil. „To je skvělé,“ řekla a naplnila košík červenými cibulemi.

„Ty nevíš, o kom mluvím, viď? No tak, Scar, přece ten pouliční zápasník, o kterém jsem ti tuhle... ach, možná jsi to nebyla ty, ale Sofie.“

„Pouliční zápasník?“ Scarlet zavřela oči, protože ji náhle rozbolela hlava. „To myslíš vážně, Em?“

„Nebuď taková. Je k sežrání! A tenhle týden tady bývá skoro každý den a sedá si do části, ve které obsluhuju já, a to určitě něco znamená, nemyslíš?“ Když Scarlet nic neříkala, servírka postavila přepravku na zem a vylovila z kapsy u zástěry balíček žvýkaček. „Vždycky je takový tichý, ne jako Roland a jeho parta. Myslím, že se stydí a je... osamělý.“ Strčila si žvýkačku do úst a další nabídla Scarlet.

„Pouliční zápasník, který se stydí?“ Scarlet mávnutím ruky žvýkačku odmítla. „Posloucháš se vůbec?“

„Až ho uvidíš, tak pochopíš. Má takové ty oči, ze kterých prostě...“ Emílie se začala ovívat rukou a naznačila počínající mdloby.

„Emílie!“ Ve dveřích se opět zjevil Gilles. „Přestaň klábosit a běž dovnitř ke čtyřce.“ Vrhl přísný pohled na Scarlet jako tiché varování, že jí klidně strhne z platu dalších pár univů, pokud nepřestane jeho zaměstnance odvádět od práce, a zmizel zpátky v taverně, aniž by čekal na odpověď. Emílie za ním vyplázla jazyk.

Scarlet si opět opřela o bok košík s cibulemi, zavřela průlez a protáhla se kolem servírky. „Čtyřka je jeho stůl?“

„Ne, on má devítku,“ zamumlala Emílie a zvedla náklad kořenové zeleniny. Když procházely kuchyní plnou páry, Emílie zalapala po dechu. „Ach, jsem já to ale hlava! Vždyť jsem ti skoro celý týden chtěla zavolat a zeptat se tě na tvoji babičku. Už víš něco nového?“

Scarlet zaťala zuby, slova zprávy jí bzučela v hlavě jako sršni. Případ uzavřen.

„Nevím,“ řekla a nechala jejich rozhovor odeznít do ztracena ve zmatku způsobeném vzájemně na sebe pokřikujícími kuchaři.

Emílie šla za ní až do chladírny a vyložila tam svůj náklad. Scarlet se soustředila na přerovnávání košíků, než jí servírka začne říkat něco povzbudivého. Emílie pronesla jen nezbytné: „Neboj se, Scar. Ona se vrátí,“ a vrátila se do restaurace.

Scarlet už ze zatínání zubů rozbolela čelist. Všichni mluvili o zmizení její babičky, jako kdyby byla nějaká toulavá kočka, která se vrací domů, když vyhladoví. Neboj se. Ona se vrátí.

Ale její babička byla pryč už víc než dva týdny. Prostě zmizela, nenechala žádný vzkaz ani se nerozloučila, nikomu nedala vědět předem. Dokonce zmeškala Scarletiny osmnácté narozeniny, ačkoli týden předtím nakoupila všechny přísady na její oblíbený citrónový koláč.

Nikdo z dělníků na farmě ji neviděl odcházet. Žádný z androidů nezaznamenal nic podezřelého. Nechala tu i svou přenosnou dotykovou obrazovku, ale ve zprávách v ní uložených, v kalendáři ani v historii síťového prohlížeče se neukrývaly žádné stopy, kam se poděla. Samotná skutečnost, že si babička nevzala obrazovku s sebou, byla velmi podezřelá. Nikdo nechodil nikam bez nich.

To však nebylo to nejhorší. Ani ta přenosná obrazovka, ani neupečený koláč.

Scarlet totiž také našla babiččin identičip.

Její identičip. Ležel na kuchyňské lince zabalený ve fáči se skvrnami od babiččiny krve.

Detektiv tvrdil, že přesně to dělají lidé, kteří chtějí zmizet, aby je už nikdo nenašel − vyříznou si identičip. Řekl to, jako by se tím celá záhada vyřešila, ale Scarlet napadlo, že ten trik nejspíš zná také většina únosců.

K A P I T O L A

Druhá

SCARLET ZAHLÉDLA GILLESE U SPORÁKU S NABĚRAČKOU, jak polévá šunkový sendvič bešamelovou omáčkou. Obešla sporák a křikla na něj, aby si jí všiml, a on na ni zamračeně pohlédl.

„Hotovo,“ řekla a také se na něj zamračila. „Potřebuju už jen podepsat dodací list.“

Gilles naložil lopatkou na talíř k sendviči ještě smažené hranolky a poslal talíř po pultu k ní. „Odnes to do prvního boxu a já ti ten dodací list zatím připravím.“

Scarlet se naježila. „Já nejsem tvůj zaměstnanec, Gillesi.“

„Tak to buď ráda, že tě neposílám, abys po sobě vydrhla ten nepořádek venku.“ Otočil se k ní zády, bílé tričko měl za ty roky zažloutlé od potu.

Scarlet svrběly prsty, jak mu chtěla ten sendvič hodit na hlavu, aby viděla, jestli to bude mít stejný účinek, jako když házela rajčaty, ale vzpomněla si na babiččinu přísnou tvář a přestala s takovými úvahami. Babička by byla velmi zklamaná, kdyby se vrátila domů a zjistila, že Scarlet je svým záchvatem zlosti připravila o jednoho z nejvěrnějších zákazníků.

Zvedla talíř, nasupeně vypochodovala z kuchyně, a když se za ní zavřely lítací dveře, málem se srazila s jiným číšníkem. Taverna v Rieux nebyla příjemné místo − měla ulepenou podlahu, nábytek v ní byl nesourodou sbírkou laciných stolů a židlí a ve vzduchu byl cítit omastek. Ale v městečku, kde lidé s oblibou trávili volný čas popíjením a klevetěním, měla vždycky vysokou návštěvnost, obzvlášť o nedělích, kdy se místní farmářští dělníci nemuseli celý den věnovat úrodě.

Zatímco Scarlet čekala, až bude moct projít mezi tou spoustou lidí, její pozornost upoutaly obrazovky za barem. Všechny tři vysílaly stejné zprávy, kterých byla od včerejšího večera plná síť. Všichni mluvili o výročním plese Východního společenství, jehož čestným hostem byla i měsíční královna, a kam se vetřela dívka kyborg, jež rozbila několik křišťálových lustrů a pokusila se zabít královnu... anebo se možná snažila zabít čerstvě korunovaného císaře. Každý měl svou vlastní teorii. Pozastavený detailní záběr ukazoval dívku se špinavými šmouhami na obličeji, s prameny mokrých vlasů uvolněnými z neupraveného ohonu. Záhadou bylo především to, jak se jí vůbec podařilo na ten královský ples dostat.

„Měli ji zbavit utrpení, už když upadla na těch schodech,“ nechal se slyšet Roland, místní štamgast, který vypadal, že na baru zakořenil už před půldnem. Namířil ukazováček na obrazovku a napodobil výstřel z pistole. „Střelil bych ji rovnou do hlavy. A byl by pokoj.“

Když ho několik nejblíže stojících zákazníků podpořilo souhlasným mručením, Scarlet znechuceně obrátila oči v sloup a začala se protlačovat k prvnímu boxu.

Okamžitě poznala Emíliina hezkého pouličního zápasníka, částečně i díky řadě jizev a modřin na jeho olivově hnědé pleti, ale především proto, že to byl jediný cizinec v taverně. Vypadal mnohem neupraveněji, než by čekala podle toho, jak se nad ním Emílie rozplývala. Vlasy mu v chomáčích trčely do všech stran a pod jedním okem měl čerstvou modřinu. Jeho nohy pod stolem nezůstaly ani chvíli v klidu, pořád jimi podupával jako nějaká hračka na klíček.

Před ním na stole stály tři talíře, prázdné až na zbytky omastku, vajíčkového salátu a netknutých plátků rajčete a hlávkového salátu.

Neuvědomila si, že na něj zírá, dokud se jeho pohled nestřetl s jejím. Oči měl nezvykle zelené jako nezralé kyselé hrozny. Scarlet sevřela talíř pevněji a náhle chápala, proč se nad ním Emílie tak rozplývala. Má takové ty oči...

Scarlet se protlačila davem a položila talíř na stůl. „Objednal jste si grilovaný sendvič, pane?“

„Ano, děkuji.“ Jeho hlas ji překvapil, nebyl ani silný, ani chraplavý, jak čekala, ale spíše tichý a váhavý.

Možná měla Emílie pravdu. Možná byl skutečně stydlivý.

„Víte jistě, že nechcete přinést rovnou celé prase?“ zeptala se a poskládala tři prázdné talíře na sebe. „Obsluha by nemusela pořád běhat do kuchyně a zpátky.“

Na okamžik se mu rozšířily oči a Scarlet už čekala, že se jí zeptá, jestli by si ho opravdu mohl objednat, ale potom upřel pozornost na sendvič. „Dobře se tady vaří.“

Scarlet měla co dělat, aby se neuchechtla. „Dobře vařit“ a „taverna v Rieux“ byly dva pojmy, které se obvykle jeden druhému zdálky vyhýbaly.

„Zápasení vám očividně zvedá chuť k jídlu.“

Na to neodpověděl. Prsty si pohrával se slámkou ve svém nápoji a Scarlet viděla, jak se stůl začíná třást z jeho podupávání.

„No, tak dobrou chuť,“ řekla a zvedla talíře. Ale potom se zarazila a naklonila je k němu. „Určitě nedojíte ta rajčata? Ta jsou ze všeho nejlepší a vyrostla na mé vlastní zahradě. Ten salát vlastně taky, ale když jsem ho sklízela, nebyl takhle povadlý. No, to je fuk, salát nejezte. Ale rajčata?“

Napětí v zápasníkově tváři trochu povolilo. „Nikdy jsem je nejedl.“

Scarlet povytáhla obočí. „Nikdy?“

Po krátkém zaváhání pustil sklenici a zvedl dva plátky rajčat a strčil si je do úst.

Jeho výraz uprostřed žvýkání znehybněl. Vypadal, jako když nad něčím přemýšlí, pohled upřený do neurčita, a nakonec polkl. „Čekal jsem něco jiného,“ řekl a opět upřel zrak na ni. „Ale nebylo to špatné. Objednám si další, jestli můžu?“

Scarlet uchopila talíře, které držela, pohodlněji, aby z horního nesklouzl nůž na máslo. „Víte, já tady ve skutečnosti nepracuju −“

„A je to tady!“ zvolal někdo u baru a vyvolal vlnu vzrušeného mumlání, která se přelila tavernou. Scarlet vzhlédla k obrazovkám. Byla na nich vidět zahrada s bujnou vegetací, se zelenajícím se bambusem a kvetoucími liliemi, vlhce se lesknoucími po nedávném lijáku. Velké schodiště zalévalo hřejivě červené světlo z plesu. Bezpečnostní kamera nad dveřmi zabírala dlouhé stíny dopadající na cestu. Celý ten výjev byl nádherný. Pokojný.

„Vsadím se o deset univů, že na těch schodech nějaké děvče přijde o nohu!“ zvolal někdo a odpověděl mu výbuch smíchu. „Vsadí si někdo? No tak, jaká je šance, že se něco takového doopravdy stane?“

Za chvíli se na obrazovce objevila dívka kyborg. Vyběhla ze dveří a hnala se dolů po schodišti, její vzdouvající se stříbřité šaty narušily poklid zahrady. Scarlet zadržela dech. Věděla, co přijde, ale stejně sebou trhla, když dívka zakopla a upadla. Zřítila se ze schodů a nemotorně přistála pod nimi, rozplácnutá na pěšině vykládané kamínky. Přestože obraz nedoprovázel žádný zvuk, Scarlet si dokázala představit, že dívka hlasitě oddechuje, když se převrátila na záda a upřela pohled ke dveřím. Na schodiště dopadly stíny a nad dívkou se objevilo několik neidentifikovatelných postav.

Scarlet ten příběh slyšela už mnohokrát, a tak očima vyhledala na schodech dívčino utržené chodidlo, světlo z plesového sálu se odráželo od kovu. Od nohy kyborga.

„Ta nalevo je prý královna,“ řekla Emílie. Scarlet nadskočila, protože neslyšela, jak se k ní servírka blíží.

Princ − ne, nyní už císař − sestoupil po schodech a zastavil se, aby utržené kovové chodidlo zvedl. Dívka se natáhla po lemu své sukně a zakryla si lýtka, ale chapadlovité dráty čnějící z kovového pahýlu nohy zakrýt nemohla.

Scarlet věděla, co se povídá. Nejenže ta dívka byla měsíčňanka − uprchlice před zákonem a hrozba pro pozemskou společnost − ale prý se jí dokonce podařilo zmanipulovat císaře Kaie. Jedni tvrdili, že jí šlo o moc, druzí, že šla po penězích. Někteří věřili, že se snažila rozpoutat válku, která už dlouho visela ve vzduchu. Ale ať už byly dívčiny úmysly jakékoli, Scarlet se nedokázala ubránit bodnutí lítosti. Koneckonců to byla jen dospívající dívka, ještě mladší než sama Scarlet, a jak tam tak ležela pod schody, vypadala uboze.

„Neříkals něco o zbavení utrpení?“ ozval se jeden z mužů u baru.

Roland namířil prst na obrazovku. „Přesně tak. V životě jsem neviděl nic tak ohavného.“

Někdo na konci baru se naklonil dopředu, aby přes ostatní štamgasty mohl pohlédnout na Rolanda. „S tím nemůžu souhlasit. Myslím, že vypadá celkem roztomile, jak tam leží a předstírá, že je bezmocná a nevinná. Možná by ji místo zpátky na Měsíc měli poslat ke mně.“

Všichni se hlasitě rozesmáli. Roland bušil dlaní do baru, až sklenice s hořčicí nadskakovala. „Ta její kovová noha musí v posteli pěkně studit!“

„Prase,“ zamumlala Scarlet, ale její poznámka zanikla v okolním řehotu.

„Já bych ji klidně zahřál!“ přidal se někdo další a od stolů se ozval pobavený povyk.

Scarlet se opět zmocňoval hněv, až napůl třískla talíři o stůl v boxu a napůl je na něj upustila. Nevšímala si překvapených výrazů kolem sebe a protlačila se davem za bar.

Zmatený barman sledoval, jak Scarlet odstrčila láhve s likéry a vyšplhala na barový pult, který se táhl podél celé stěny. Natáhla se, odklopila nástěnný panel pod policí s koňakovými skleničkami a vytáhla síťový kabel. Všechny tři obrazovky zhasly a obraz palácové zahrady a kyborgské dívky zmizel.

Kolem Scarlet se zvedla vlna protestů.

Scarlet se otočila tváří k publiku a nechtěně při tom shodila z pultu láhev vína. Sklo se rozbilo o podlahu, ale Scarlet to ani nevnímala, když mávla kabelem k rozdrážděnému davu. „Co kdybyste projevili trochu úcty? Tu dívku čeká poprava!“

„Ta holka je měsíčňanka!“ vykřikla nějaká žena. „Už jen proto by ji měli popravit!“

Její názor podpořilo přikyvování ostatních a někdo hodil po Scarlet chlebovou kůrku a trefil ji do ramene. Scarlet si založila ruce v bok. „Je jí teprve šestnáct.“

Zvedla se vlna odporu, muži i ženy vyskakovali na nohy a vykřikovali, že měsíčňané jsou zlí a že ta holka se pokusila zabít vůdce Unie!

„Hej, všichni se uklidněte! Dejte Scarlet pokoj!“ zvolal Roland, jehož sebevědomí posílila whisky, která mu teď byla cítit z dechu. Napřáhl ruce k postrkujícímu se davu. „Všichni víme, že je z bláznivé rodiny. Napřed utekla ta stará rachejtle a teď pro změnu Scarlet obhajuje práva měsíčňanů!“

Na Scarletiny uši zaútočil další chechtot a posměšky, ale přehlušil je hukot její vlastní krve. Aniž by si uvědomovala, že seskočila z barového pultu, najednou se ocitla napůl přes bar, láhve a skleničky kolem ní popadaly a její pěst zasáhla Rolandovo ucho.

Roland vyjekl a otočil se k ní. „Co si to −“

„Moje babička není bláznivá!“ Scarlet ho chytila za předek košile. „To jste řekl tomu detektivovi, když se vás vyptával? Řekl jste mu, že je bláznivá?“

„Jistěže jsem mu řekl, že byla bláznivá!“ zakřičel na ni a přes Scarlet se přelila vlna alkoholových výparů. Svírala v pěstích látku jeho košile, až ji z toho rozbolely ruce. „A vsadím se, že nebyla jediná. Skoro nevycházela z toho starého domu, povídala si se zvířaty i s androidy, jako kdyby to byli lidi, odháněla návštěvníky puškou −“

„Udělala to jen jednou, ten člověk jí vnucoval ochranu!“

„Vůbec mě nepřekvapuje, že se bábi Benoitová definitivně pomátla. Myslím, že už to dlouho viselo ve vzduchu.“

Scarlet do Rolanda tvrdě strčila oběma rukama. Roland narazil do Emílie, která se snažila dostat mezi ně. Emílie vykřikla a vrazila zády do stolu, když se chtěla vyhnout tomu, aby na ni Roland spadl.

Roland opět nabyl rovnováhy a vypadal, jako když neví, jestli se má ušklíbnout nebo zavrčet. „Dávej si pozor, Scar, nebo skončíš stejně jako ta stará −“

Zavrzaly nohy od stolu a pak náhle Emíliin zápasník ovinul jednu paži kolem Rolandova krku a zvedl ho nad zem.

V taverně se rozhostilo ticho. Zápasník lhostejně držel Rolanda ve vzduchu, jako kdyby nebyl víc než hadrová panenka, a nevšímal si jeho lapání po dechu.

Scarlet vytřeštila oči, okraj barového pultu se jí zarýval do břicha.

„Myslím, že jí dlužíš omluvu,“ řekl zápasník tichým vyrovnaným hlasem.

Z Rolandových úst se vydralo zabublání. Nohama šátral ve vzduchu po nějaké opoře.

„Pusť ho!“ vykřikl nějaký muž a seskočil z barové stoličky. „Vždyť ho uškrtíš!“ Chytil zápasníka za zápěstí, ale se stejným úspěchem by mohl lomcovat železnou tyčí, protože zápasníkova paže se ani nepohnula. Muž zrudl, pustil paži a napřáhl se k ráně, ale jakmile po něm švihl, zápasník ránu zablokoval volnou rukou.

Scarlet vrávoravě ucouvla od baru a přitom si jako ve snách všimla vytetované řady písmen a číslic na zápasníkově předloktí, která nedávala žádný smysl. VOŘS962.

Zápasník stále působil rozzlobeně, ale nyní se do jeho výrazu promítl i náznak pobavení, jako by si právě vzpomněl na pravidla nějaké hry. Postavil Rolanda zpátky na zem a zároveň pustil pěst druhého muže.

Roland se zachytil barové stoličky, aby neupadl. „O co ti jde?“ zasípal a třel si krk. „Co jsi zač? Nějakej ztřeštěnej městskej hejsek nebo co?“

„Choval ses neuctivě.“

„Neuctivě?“ vyštěkl Roland. „Právě ses mě pokusil zabít!“

Z kuchyně se vyřítil Gilles a prodral se lítacími dveřmi. „Co se to tady děje?“

„Tenhle chlap se snaží vyvolat rvačku,“ informoval ho někdo z davu.

„A Scarlet rozbila obrazovky!“

„Nic jsem nerozbila, ty pitomče!“ vyhrkla Scarlet, i když nevěděla přesně, kdo to řekl.

Gilles přelétl zrakem ztemnělé obrazovky, Rolanda stále si mnoucího krk a rozbité láhve a skleničky na mokré podlaze. Zamračil se na zápasníka. „Ty,“ řekl a ukázal na něj prstem. „Vypadni z mý taverny.“

Scarlet se usadil v žaludku kámen. „On nic −“

„Raději mlč, Scarlet. Kolik nepořádku chceš ještě dneska nadělat? Chceš, abych s tebou přestal obchodovat?“

Scarlet se naježila, tváře jí stále ještě hořely. „Možná bych si měla vzít zpátky svoji dodávku a uvidíme, jak si tvoji zákazníci budou od teď pochutnávat na zkažené zelenině.“

Gilles obešel bar a vyškubl Scarlet z ruky kabel k obrazovkám. „Opravdu si myslíš, že vlastníte jedinou fungující farmu ve Francii? Vážně, Scar, objednávám od vás, protože kdybych to nedělal, tvoje bábi by mě stáhla z kůže!“

Scarlet našpulila rty a spolkla připomínku, že její babička tady už není, takže možná by měl Gilles rovnou začít objednávat zeleninu od někoho jiného, když po tom tak touží.

Gilles obrátil pozornost zpátky k zápasníkovi. „Řekl jsem ti, abys vypadl!“

Zápasník si ho nevšímal a podal ruku Emílii, která se dosud napůl krčila u stolu. V obličeji byla červená a sukni měla mokrou od piva, ale oči jí zamilovaně zářily, když se od něj nechala vytáhnout na nohy.

„Děkuju,“ špitla a její hlas se v tom nepřirozeném tichu rozléhal.

Konečně se zápasník otočil k Gillesovi a jeho zamračenému pohledu. „Půjdu, ale ještě jsem nezaplatil za jídlo.“ Zaváhal. „Můžu zaplatit i ty rozbité skleničky.“

Scarlet zamžikala. „Cože?“

„Nestojím o tvoje peníze!“ vykřikl dotčeně Gilles, což Scarlet překvapilo, protože si Gilles věčně stěžoval na nedostatek peněz a na to, jak ho obchodníci berou na hůl. „Zmiz z mojí taverny.“

Zápasník zalétl pohledem svých světlých očí ke Scarlet a na okamžik se mezi nimi utvořilo jakési pouto.

Oba byli vyděděnci. Nežádoucí. Blázniví.

S bušícím srdcem tu myšlenku zaplašila. Ten muž znamenal potíže. Pral se, aby si vydělal na živobytí − nebo se možná pral i pro zábavu. Nebyla si jistá, co z toho je horší.

Zápasník se odvrátil, téměř omluvně sklonil hlavu a pomalu se šoural k východu. Když procházel kolem ní, Scarlet se neubránila pomyšlení, že navzdory náznakům surovosti nevypadá nebezpečněji než pes, kterému právě vyhubovali.

K A P I T O L A

Třetí

SCARLET VYTÁHLA Z NEJNIŽŠÍ POLICE BEDÝNKU BRAMBOR, se zaduněním ji postavila na zem a potom na ni přetáhla ještě přepravku s rajčaty. K nim přidala cibule a tuříny. Bude se muset ještě jednou vrátit a to ji rozčilovalo ze všeho nejvíc. Takhle si svůj důstojný odchod nepředstavovala.

Chopila se držadel spodní bedny a obě je zvedla.

„Co to děláš?“ ozval se Gilles, který se objevil ve dveřích s utěrkou přehozenou přes rameno.

„Tohle si beru zpátky.“

Gilles si ztěžka povzdechl a opřel se o zeď. „Scar − to, co jsem tam říkal… nemyslel jsem to tak.“

„O tom pochybuju.“

„Podívej, já mám rád tvoji babičku i tebe. Ano, účtuje si vysoké ceny, ty mi někdy dokážeš jít pěkně na nervy a obě jste občas tak trochu praštěné −“ Zvedl obě ruce v obranném gestu, když uviděl, že se Scarlet začíná ježit. „Hele, to ty jsi vyšplhala na bar a začala vést proslovy, tak se mi teď nesnaž tvrdit, že si vymýšlím.“

Nakrčila na něj nos.

„Ale když na to přijde, tvoje bábi vede dobrou farmu a ty vypěstuješ každý rok ta nejlepší rajčata ve Francii. Nechci s vámi přestat obchodovat.“

Scarlet naklonila přepravku, až se lesklé červené koule rozkutálely a narážely do sebe.

„Vrať je zpátky, Scar. Už jsem podepsal platbu za dodání.“

Odešel dřív, než se Scarlet stihla opět rozčílit.

Odfoukla si z obličeje zrzavý pramen vlasů, postavila bedny na podlahu a nohou zastrčila brambory zpátky na místo pod policemi. Slyšela kuchaře, jak se smějí tomu, co se stalo v jídelně. Historka už v podání obslužného personálu získala na pikantnosti. Podle kuchařů zápasník rozbil Rolandovi o hlavu láhev, omráčil ho a ještě přitom stihl rozbít židli. Byl by ztloukl i Gillese, kdyby ho Emílie neuklidnila jedním ze svých hezkých úsměvů.

Scarlet neměla zájem uvádět historku na pravou míru, a tak si otřela zaprášené ruce o džínsy a zamířila zpátky do kuchyně. Personál taverny si ji měřil chladnými pohledy, když kráčela ke čtečce u zadních dveří − Gillese nikde neviděla a z jídelny se ozývalo Emíliino hihňání. Scarlet doufala, že si ty uhýbavé pohledy jen představuje. Přemýšlela, jak rychle se asi městem šíří fámy. Scarlet Benoitová se zastala té kyborgské holky! Té měsíčňanky! Zjevně se pomátla jako její... jako její...

Mávla zápěstím před starou čtečkou. Ze zvyku zkontrolovala informace o dodávce na displeji a ujistila se, že jí Gilles nezaplatil méně, než měl, jako se o to pokusil už nejednou, a všimla si, že si opravdu strhl tři univy za ta rozmačkaná rajčata. 687U převedeno na účet: Benoitovy farmy a sady.

Scarlet bez rozloučení odešla zadními dveřmi.

Ačkoli večer zůstával vyhřátý po slunečném odpoledni, v zešeřelé uličce bylo na rozdíl od horka v kuchyni příjemně. Scarlet začala přerovnávat bedny v zadní části lodi a pomalu se uklidňovala. Měla zpoždění. Takhle se dostane domů až pozdě v noci. Bude muset vstát obzvlášť brzy, aby stihla zajít na policejní stanici v Toulouse, jinak ztratí celý den, kdy nikdo nedělá nic pro záchranu její babičky.

Dva týdny. Celé dva týdny je její babička někde venku a sama. Bez pomoci. Zapomenutá. Možná... možná dokonce mrtvá. Možná ji unesli, zabili a nechali ležet v nějakém tmavém a vlhkém příkopu, a proč? Proč, proč, proč?

Po tvářích jí stékaly slzy bezmoci, ale mrkáním je zahnala. Zabouchla záďové dveře, obešla loď a ztuhla na místě.

Stál tam ten zápasník, opíral se zády o kamennou budovu. Čekal tam na ni.

K jejímu překvapení jí z oka unikla horká slza. Otřela si ji dříve, než jí stihla stéct po tváři. Oplatila zápasníkovi upřený pohled a odhadovala, zda jeho postoj vyjadřuje hrozbu, či nikoli. Stál několik kroků od přídi její lodi a tvářil se spíš váhavě než nebezpečně, ale předtím se také netvářil nebezpečně, když málem uškrtil Rolanda.

„Chtěl jsem se přesvědčit, že jste v pořádku,“ řekl. Scarlet jeho hlas v lomozu vycházejícím z taverny téměř neslyšela.

Položila dlaň na záď lodi a roztáhla prsty. Rozčilovalo ji, jak má napjaté nervy, jako by se nemohla rozhodnout, jestli se má zápasníka bát, nebo být jeho přítomností polichocena.

„Určitě jsem na tom lépe než Roland,“ odpověděla. „Když jsem odcházela, na krku už se mu začínala dělat modřina.“

Zalétl pohledem ke kuchyňským dveřím. „Zasloužil by si něco horšího.“

Scarlet by se usmála, ale po všem tom potlačovaném hněvu a bezmoci za celé odpoledne už jí nezbyla energie. „Kéž byste se do toho raději vůbec nezapletl. Měla jsem to pod kontrolou.“

„Samozřejmě.“ Měřil si ji přimhouřenýma očima, jako by se snažil rozluštit nějakou hádanku. „Ale měl jsem obavy, že na něj vytáhnete tu zbraň, a to by vám v dané situaci příliš nepomohlo. Tedy z hlediska té bláznivosti.“

Scarlet zaškrábaly vlasy za krkem. Instinktivně zajela rukou za záda, kde ji za pasem hřála na kůži malá pistole. Dostala ji od babičky k jedenáctým narozeninám, včetně přehnaného varování: Nikdy nevíš, kdy tě nějaký cizí chlap bude chtít někam zatáhnout. Naučila ji, jak s pistolí zacházet, a Scarlet si ji od té doby vždycky brala s sebou, když šla ven, ať už jí to připadalo sebepodivnější a zbytečné.

Po sedmi letech nošení už si byla celkem jistá, že si té pistole pod její červenou mikinou s kapucí nikdo nevšimne. Až dodneška.

„Jak jste to zjistil?“

Pokrčil rameny, nebo to tak aspoň mělo vypadat, kdyby ten pohyb nebyl tak strnulý a trhaný. „Zahlédl jsem rukojeť, když jste vyšplhala na ten barový pult.“

Scarlet si nadzvedla mikinu na zádech, jen tolik, aby mohla uvolnit pistoli z opasku. Snažila se uklidnit pomalým dýcháním, ale ve vzduchu se vznášel pach cibule a odpadků z uličky.

„Díky za váš zájem, ale nic mi není. Už musím jít − jsem pozadu s dodávkami... vlastně nejen s nimi.“ Přistoupila ke dveřím do kokpitu.

„Nemáte ještě nějaká rajčata?“

Scarlet se zarazila.

Zápasník couvl hlouběji do stínu a působil rozpačitě. „Pořád mám ještě trochu hlad,“ zamumlal.

Scarlet se zdálo, že cítí rozmačkaná rajčata na zdi za sebou.

„Zaplatím vám za ně,“ dodal rychle.

Zavrtěla hlavou. „Ne, to je v pořádku. Máme jich spoustu.“ Pomalu zacouvala, nespouštějíc z něj oči, a opět otevřela nákladový prostor. Vzala do ruky rajče a svazek pokroucených mrkví. „Tady máte, tyhle jsou syrové taky dobré,“ řekla a hodila mu je.

Bez potíží je chytil, rajče mu zmizelo v obří pěsti a druhou rukou uchopil mrkve za nať. Prohlížel si je ze všech stran. „Co je to?“

Scarlet propukla v smích. „To nemyslíte vážně. To je přece mrkev.“

Zápasník se opět zatvářil rozpačitě, když si uvědomil, že řekl něco neobvyklého. Svěsil ramena v marném pokusu vypadat menší. „Děkuju.“

„Copak vás maminka nikdy nenutila jíst zeleninu?“

Jejich pohledy se střetly a nastalo trapné ticho. Uvnitř taverny se něco s třeskotem rozbilo a Scarlet při tom zvuku leknutím nadskočila. Následoval výbuch smíchu.

„To je fuk. Mrkev je dobrá. Bude vám chutnat.“ Zavřela nákladový prostor, přešla opět ke dveřím a mávla identičipem před lodní čtečkou. Dveře se otevřely a utvořily mezi nimi stěnu. Potom se rozsvítily světlomety. V jejich záři vynikla modřina pod zápasníkovým okem, která teď vypadala tmavší než předtím. Trhnul sebou jako zločinec, který se nečekaně ocitl v kuželu světla.

„Napadlo mě, jestli by se vám na farmě nehodil další dělník,“ vyhrkl najednou tak rychle, až mu málem nebylo rozumět.

Scarlet se zarazila a zároveň pochopila, proč tady na ni čekal a tak dlouho ji zdržoval. Změřila si pohledem jeho široká ramena a svalnaté paže. Byl stavěný pro manuální práci. „Vy hledáte zaměstnání?“

Rty se mu roztáhly do úsměvu, což mu dodalo rošťácký výraz. „Za zápasy dostávám slušné peníze, ale není to vlastně pořádné zaměstnání. Říkal jsem si, že byste mi třeba mohla platit za vykonanou práci jídlem.“

Scarlet se zasmála. „Potom co jsem tam uvnitř viděla vaši chuť k jídlu, bych nejspíš kvůli takové dohodě přišla i o poslední košili.“ Okamžitě zrudla, když to dořekla − určitě si ji teď představoval bez košile. A přesto zůstával výraz jeho obličeje k jejímu překvapení zcela neutrální, a tak honem vyplnila mezeru v rozhovoru, než mu dojde, co řekla. „Jak se vůbec jmenujete?“

Opět to rozpačité pokrčení ramen. „Při zápasech mi říkají Vlk.“

„Vlk? To zní... nebezpečně.“

Přikývl s naprostou vážností.

Scarlet potlačila úsměv. „Asi byste měl ve svém životopisu vynechat tu část se zápasnickou kariérou.“

Poškrábal se na lokti, kde se mu rýsovalo nějaké tetování. Napadlo ji, že ho možná urazila. Třeba měl svou přezdívku rád.

„No, mně říkají Scarlet. Ano, kvůli těm zrzavým vlasům, jak jste si určitě všiml.“

Vlkův výraz zjihl. „Kvůli jakým vlasům?“

Scarlet položila paži na dveře do kokpitu a opřela si o ni bradu. „To se vám povedlo.“

Na okamžik vypadal téměř, jako když má sám ze sebe radost, a Scarlet zjistila, že vůči tomuto cizinci, téhle zvláštní hříčce přírody, roztává. Ano, roztávala vůči tomuto zápasníkovi s tichým hlasem.

V hlavě se jí rozezněl poplašný signál − ztrácí tady čas. Její babička je někde tam venku. Sama. Vyděšená. Mrtvá v příkopu.

Scarlet sevřela dveře pevněji. „Je mi líto, ale už máme plný stav. Další dělníky na farmě nepotřebujeme.“

Z očí se mu vytratil lesk a rázem vypadal opět nejistě a nervózně. „Rozumím. Díky za to jídlo.“ Špičkou boty odkopl z chodníku zbytek rachejtle, který tam zůstal po včerejších oslavách míru.

„Měl byste se vydat do Toulouse nebo klidně i do Paříže. Ve velkých městech je víc práce a lidi odsud nemají moc rádi cizince, jak už jste si nejspíš všiml.“

Naklonil hlavu na stranu, až mu zelené oči v záři lodních světlometů zasvítily ještě jasněji, a zatvářil se skoro pobaveně. „Díky za radu.“

Scarlet se otočila a posadila se do pilotního křesla.

Když nastartovala motor, Vlk poodešel ke zdi. „Kdybyste si to s tou nabídkou práce rozmyslela, tak mě večer obvykle najdete v opuštěném domě Morelových. Možná to neumím s lidmi, ale myslím, že na farmě bych si vedl dobře.“ Koutky úst mu zacukaly v úsměvu. „Zvířata mě mají ráda.“

„Ach, o tom vůbec nepochybuju,“ odpověděla Scarlet a věnovala mu předstíraně povzbudivý úsměv. Zavřela dveře a pak si pro sebe zamumlala: „Vždyť které zvíře z farmy by nemělo rádo vlka?“

K A P I T O L A

Čtvrtá

CARSWELL THORNE MĚL PŘED SEBOU HVĚZDNOU VĚZEŇSKOU KARIÉRU, vzhledem k té neúspěšné mýdlové vzpouře a všemu kolem ní. Jenže od chvíle, kdy ho přemístili na samotku, se z něj stal vzorně se chovající muž, a po šesti měsících vzorného chování se mu podařilo přesvědčit jedinou ženskou dozorkyni ve vězeňské službě, aby mu půjčila přenosnou obrazovku.

Byl si celkem jistý, že by se mu to nepodařilo, kdyby si ta dozorkyně nemyslela, že je neškodný hlupák, který se nezmůže na nic víc, než je počítání dnů a hledání hanbatých fotek žen, které znal a které si představoval.

A měla samozřejmě pravdu. Thorne se v technice nevyznal a nedokázal by s tabletem provést nic užitečného, ani kdyby k němu byl přiložen názorný manuál Jak uprchnouti z vězení za použití přenosné obrazovky. Nedařilo se mu zpřístupnit vlastní schránku se vzkazy, napojit se na zpravodajské vysílání ani najít žádné informace o Novopekingské věznici nebo okolí města.

Ale rozhodně ocenil ty hanbaté, byť hodně filtrované fotky.

Dvoustého osmadvacátého dne svého věznění si zrovna prohlížel své oblíbené album digitálních fotografií a přemýšlel, jestli je seňora Santiagová stále vdaná za toho muže páchnoucího po cibuli, když vtom ticho v jeho cele narušilo nepříjemné zaskřípění.

Zvedl zrak vzhůru a zamžoural na hladký leskle bílý strop.

Skřípot ustal a po něm se ozvalo šoupání. Potom několik tupých úderů. A opět skřípot.

Thorne zkřížil nohy na lůžku a čekal, zatímco šramot se ozýval čím dál hlasitěji a z větší blízkosti, na okamžik ustal a opět pokračoval. Chvíli mu trvalo, než ten podivný nový zvuk zařadil, ale po dalším naslouchání a dumání dospěl k závěru, že to musí být elektrická vrtačka.

Možná některý z vězňů prováděl rekonstrukci své cely.

Zvuk ustal, ačkoli jemu zněl v hlavě dál a odrážel se od stěn. Thorne se rozhlédl. Jeho cela byla dokonalá krychle s hladkými leskle bílými panely, tvořícími jejích šest stěn. Uvnitř cely se nacházelo jeho lůžko, rovněž celé bílé, záchodová mísa, která se vysunovala a zasunovala do zdi po stisknutí tlačítka, a pak už jen on sám ve svém bílém mundúru.

Jestli někdo prováděl rekonstrukci, Thorne doufal, že jeho cela přijde na řadu jako další.

Zvuk se ozval znovu, tentokrát mnohem řezavěji, a potom strop prorazil dlouhý šroub a s řinkotem přistál na podlaze uprostřed jeho cely. Po něm následovaly ještě tři další.

Thorne natáhl krk a pohledem sledoval, jak se mu jeden ze šroubů zakutálel pod postel.

Za chvíli ze stropu s rámusem odpadla čtvercová deska a po ní se v otvoru za překvapeného výkřiku objevily dvě nohy. Byly navlečené v nohavicích stejně bílého mundúru, jako měl na sobě sám, ale na rozdíl od jeho chodidel v prostých bílých botách ty u stropu byly bosé.

Jednu z nich pokrývala normální kůže.

Tu druhou vrstva reflexního kovu.

Se zamručením se dívka pustila stropu a dopadla v podřepu doprostřed jeho cely.

Thorne si opřel lokty o kolena a naklonil se dopředu ve snaze lépe si dívku prohlédnout, aniž by musel opustit své bezpečné místo u zdi. Měla drobnou postavu, opálenou pleť a rovné hnědé vlasy. Stejně jako levé chodidlo i její levá ruka byla z kovu.

Dívka získala zpátky rovnováhu, vstala a oprášila si vězeňskou kombinézu.

„Promiňte,“ ozval se Thorne.

Otočila se k němu s vytřeštěnýma očima.

„Zdá se, že jste si spletla celu. Potřebujete poradit, jak se dostat zpátky do té vaší?“

Zamžikala.

Thorne se usmál.

Dívka se zamračila.

Vypadala díky tomu hezčí. Thorne si podepřel dlaní bradu a prohlížel si ji. Ještě nikdy nepotkal kyborga, natož aby s nějakým flirtoval, ale všechno je jednou poprvé.

„Tyhle cely mají být prázdné,“ řekla.

„Já jsem zvláštní případ.“

Dlouho si ho prohlížela se svraštěným obočím. „Zabil jste někoho?“

Úsměv se mu rozšířil. „Děkuji za optání, ale nikoli. Vyvolal jsem vzpouru na vězeňském nádvoří.“ Upravil si límec a dodal: „Protestovali jsme proti mýdlu.“

Zatvářila se ještě zmateněji a Thorne si všiml, že zůstává stát v obranném postoji.

„Zdejší mýdlo,“ zopakoval a přemýšlel, jestli ho slyšela. „Příliš vysušuje kůži.“

Mlčela.

„Mám citlivou pleť.“

Otevřela ústa a Thorne očekával projev účasti, ale jediné, co řekla, bylo: „Aha.“

Napřímila se, odkopla spadlou stropní desku a otočila se, aby si prohlédla celou celu. Podrážděně našpulila rty. „Jsem pitomá,“ zamumlala, když přistoupila ke stěně po Thorneho levici a položila na ni dlaň. „Spletla jsem se o jednu místnost.“

Náhle prudce zamrkala, jako by jí do očí vletěl prach. Se zavrčením se několikrát udeřila dlaní do spánku.

„Vy se pokoušíte o útěk.“

„Teď zrovna ne,“ procedila přes zaťaté zuby a potřásla hlavou. „Ale ano, takový je plán.“ Obličej se jí rozzářil, když si všimla přenosné obrazovky na jeho klíně. „Co je to za model?“

„Nemám nejmenší tušení.“ Podal jí obrazovku. „Dělám si album svých lásek.“

Dívka se odstrčila od stěny, popadla nabízenou obrazovku a otočila ji. Špička kyborgského prstu se jí otevřela a vysunul se z ní miniaturní šroubovák. Vzápětí už jím odšroubovala kryt obrazovky.

„Co to děláte?“

„Beru si váš videokabel.“

„K čemu?“

„Můj je vyhořelý.“

Vytáhla z obrazovky žlutý drát a hodila ji Thornemu zpátky do klína. Potom se posadila se zkříženýma nohama na podlahu. Thorne vyjeveně sledoval, jak si odhrnula vlasy a otevřela panel na spodní straně své hlavy. Za chvíli se její prsty vynořily z lebky a svíraly podobný drát jako ten, který předtím vytáhla z jeho obrazovky, ale tenhle měl jeden konec zčernalý. Dívka vraštila tvář soustředěním a zapojovala si nový kabel.

S potěšeným výdechem si zavřela panel na hlavě a hodila starý kabel Thornemu. „Díky.“

Zašklebil se a odtáhl se od drátu. „Vy máte v hlavě počítač?“

„Něco takového.“ Dívka vstala a opět přejela dlaní po stěně. „Á, to už je mnohem lepší. Teď jak se dostanu k–“ Odmlčela se a stiskla tlačítko v rohu místnosti. Lesklý panel zajel do zdi a s hladkou přesností se vysunula záchodová mísa. Dívka vsunula prsty do mezery mezi stěnou a úchytem mísy, a po něčem pátrala.

Thorne se odsunul od kabelu odhozeného na jeho lůžko, vytěsnil z myšlenek vzpomínku na to, jak si dívka otevřela hlavu, a znovu se proměnil ve správného džentlmena, který se snažil udržovat konverzaci, zatímco dívka pracovala. Zeptal se jí, za co ji zavřeli, a pochválil kvalitu jejích kovových končetin, ale dívka si ho nevšímala, což ho na okamžik přimělo k úvaze, zda už není od žen odříznutý příliš dlouho a neztrácí svůj pověstný šarm.

Ale to bylo nepravděpodobné.

Za pár minut zřejmě dívka našla, co hledala, a Thorne opět uslyšel zvuk elektrické vrtačky.

„Když vás zavřeli,“ ozval se opět Thorne, „nenapadlo je, že by vás tady s vaším vybavením nemuseli udržet?“

„Předtím jsem ho ještě neměla. Ta ruka je docela nová.“ Odmlčela se a upřela pohled na jeden roh výklenku, jako by se pokoušela proniknout pohledem za zeď.

Možná měla rentgenové vidění. Tedy něco takového by uměl dobře využít.

„Budu hádat,“ řekl Thorne. „Jste tady za vloupání.“

Dívka dlouze zkoumala vysunovací mechanismus a pak nakrčila nos. „Jsem tady za dvojitou velezradu, když už to musíte vědět. A za odpor při zatýkání a nezákonné použití bioelektřiny. Ach, a taky protože jsem nelegální přistěhovalec, ale to už trochu přehnali, mám-li být upřímná.“

Zamžoural na týl její hlavy a v levém oku mu zaškubalo. „Kolik je vám let?“

„Šestnáct.“

Miniaturní šroubovák v jejím prstu už se začal zase otáčet. Thorne počkal, dokud chvíli nepřestala. „Jak se jmenujete?“

„Cinder,“ odpověděla a ozvalo se další vrtání.

Když hluk utichl, Thorne pokračoval v hovoru. „Já jsem kapitán Carswell Thorne. Ale obvykle mi lidé říkají −“

Ještě více vrtání.

„Thorne. Nebo kapitán. Nebo kapitán Thorne.“

Neodpověděla a strčila ruku zpátky do mezery. Vypadalo to, že se snaží něco vykroutit, ale muselo se to zaseknout, protože o vteřinu později se posadila a frustrovaně vydechla.

„Vidím, že potřebujete pomocníka,“ řekl Thorne a přihladil si mundúr. „Máte štěstí, že jsem zločinecký génius.“

Zamračila se na něj. „Běžte pryč.“

„To je v současné situaci poněkud obtížné.“

Povzdechla si a oprášila ze šroubováku vločky bílé hmoty.

„Co hodláte dělat, až se dostanete ven?“ zeptal se.

Otočila se zpátky ke zdi. Chvíli vrtala a pak si udělala přestávku, aby si protáhla ztuhlý krk. „Nejpřímější cesta z města vede na sever.“

„Ach, vy moje malá naivní kriminálnice. Copak vás nenapadlo, že přesně to od vás budou čekat?“

Strčila šroubovák do mezery. „Mohl byste mě, prosím, přestat vyrušovat od práce?“

„Jen říkám, že bychom si mohli být vzájemně prospěšní.“

„Nechte mě být.“

„Mám loď.“

Střelila po něm varovným pohledem.

„Kosmickou loď.“

„Kooosmickou loooď,“ zopakovala po něm teatrálně.

„Za méně než dvě minuty by nás odnesla na půl cesty ke hvězdám a je zaparkovaná jen kousek za městem. Tam se dostaneme za chvilku. Tak co na to říkáte?“

„Říkám, že jestli nepřestanete mluvit a nenecháte mě pracovat, nebudeme na půli cesty nikam.“

„Rozumím,“ řekl Thorne a zvedl ruce v gestu kapitulace. „Jenom si to nechte projít tou svojí hezkou hlavičkou.“

Na chvíli ztuhla, ale pak beze slova pokračovala v práci.

„Když o tom tak přemýšlím, o jeden blok dál bývala taky jedna restaurace, kde vařili skvělé plněné knedlíčky. Podávaly se tam maličké bochánky plněné vepřovým masem, po kterých bych se utloukl. Šťavnaté a výživné.“ Spojil prsty k sobě a při té vzpomínce se mu sbíhaly sliny.

Cinder zkřivila tvář a třela si bolavý zátylek.

„Když budeme mít čas, mohli bychom se tam zastavit a koupit si nějaké jídlo na cestu. Zasloužil bych si něco dobrého po tom strádání z místní břečky bez chuti, které říkají jídlo.“ Olízl si rty, ale když se opět soustředil na dívku, bolest vepsaná v její tváři se prohloubila. Na čele se jí perlil pot.

„Jste v pořádku?“ zeptal se a natáhl k ní ruku. „Nechcete namasírovat krk?“

Odstrčila mu ji. „Prosím,“ řekla s rukama zvednutýma před sebou. S námahou se snažila nadechnout.

Jak na ni Thorne hleděl, její obraz se před ním zachvěl, jako když se nad magnetickými kolejemi tetelí horký vzduch. Ucouvl. Tep se mu zrychlil. Něco ho zašimralo v mozku a do všech nervů se mu rozběhlo mravenčení.

Byla... nádherná.

Jako bohyně.

Dokonalá.

Tep mu divoce uháněl a hlavou se mu míhaly představy uctívání a nesobecké lásky, odevzdání a poddajnosti.

„Prosím,“ zopakovala a kovovou ruku držela před sebou v obranném gestu. Mluvila zoufalým hlasem a sesunula se na zeď. „Prostě přestaňte mluvit. Jenom mě... nechte být.“

„Tak dobře.“ Zmocnil se ho zmatek − kyborg, spoluvězenkyně, bohyně. „Samozřejmě. Cokoli si žádáte.“ S očima plnýma slz odklopýtal ke svému lůžku a zhroutil se na něj.

K A P I T O L A

Pátá

SCARLET VÍŘILY MYŠLENKY, KDYŽ VYTAHOVALA PRÁZDNÉ PŘEPRAVKY ven z lodi velkými hangárovými vraty. Na podlaze lodi našla svou přenosnou obrazovku a strčila si ji do kapsy. Zpráva od policie v ní uložená jako by ji pálila do stehna, když bezmyšlenkovitě plnila své večerní povinnosti.

Asi nejvíc ze všeho se teď zlobila na sebe, že se nechala i na kratičkou chvíli rozptýlit hezkou tváří a aurou nebezpečí tak brzy potom, co zjistila, že případ její babičky uzavřeli. Kvůli vlastní zvědavosti ohledně toho pouličního zápasníka si připadala, jako by zradila všechno důležité.

A pak tu byli Roland s Gillesem a všichni ostatní zrádci z Rieux. Ti všichni věřili, že se její babička pomátla, a také to řekli policii. A o tom, že to byla ta nejpracovitější hospodářka v provincii už se jaksi zapomněli zmínit. I o tom, že pekla ty nejlepší sladké eklerky na tomhle břehu řeky Garonny. Nikdo se rovněž nezmínil o tom, že osmadvacet let sloužila vlasti jako vojenská pilotka a na své oblíbené kostkované kuchyňské zástěře stále nosila medaili za věrnou službu.

Ne. Oni místo toho řekli policii, že se její babička pomátla.

A proto po ní teď nikdo nepátral.

Ale to se změní. Její babička je někde tam venku a Scarlet ji najde, i kdyby při tom měla obrátit naruby každou píď země a vynutit si pomoc všech detektivů v Evropě.

Slunce rychle zapadalo a Scarletin stín se na cestě prodlužoval. Za štěrkovou cestou šelestily zralé stonky kukuřice, velké listy cukrové řepy se rozkládaly do všech stran a vítaly první vycházející hvězdy. Na západě výhled narušoval kamenný domek se dvěma oranžově žhnoucími okny. Jediný soused na míle daleko.

Nejméně polovinu života byla tato farma pro Scarlet rájem. Za uplynulých deset let propadala jejímu kouzlu čím dál víc, jak jen se člověk mohl zamilovat do nějakého místa a oblohy − a věděla, že její babička to cítí úplně stejně. Ačkoli na to myslela nerada, uvědomovala si, že jednoho dne farmu zdědí, a občas si představovala, že zde rovněž zestárne. Bude si šťastně a spokojeně žít, s hlínou za nehty, v domku, jenž neustále vyžadoval opravy.

Šťastně a spokojeně − jako její babička.

Scarlet věděla, že babička jen tak neodešla.

Dovlekla přepravky do stodoly, naskládala je v rohu na sebe, aby je androidi další den opět naplnili, a pak zvedla kbelík s krmivem pro drůbež. Vykročila ven a cestou rozhazovala hrsti kuchyňských zbytků, zatímco se jí kolem nohou sbíhaly slepice.

Zabočila za roh hangáru a zarazila se.

V prvním patře domu se svítilo.

V babiččině pokoji.

Upustila kbelík. Slepice se s kdákáním rozutekly, ale za chvíli se vrátily a pustily se do rozsypaného krmiva.

Scarlet je překročila a rozběhla se k domu, až jí zpod bot vyletoval štěrk. Když doběhla k zadním dveřím a škubnutím je otevřela, srdce jí z toho sprintu zběsile tlouklo a pálilo ji na plicích. Schody brala po dvou, staré dřevo jí pod nohama skřípavě naříkalo.

Dveře do babiččina pokoje zely dokořán a prudce oddechující Scarlet se zastavila na prahu a chytila se zárubně.

Pokojem se přehnala vichřice. Všechny šuplíky někdo vytahal a oblečení i prádlo rozházel po podlaze. Přikrývky ležely nahrnuté na jedné hromadě, matrace vytažená, všechny rámečky s digitálními fotografiemi u okna někdo vyndal z úchytů, takže po nich zůstala na zdi jen tmavá místa tam, kde na zeď nesvítilo dlouho slunce.

Vedle postele klečel nějaký muž a divoce se prohrabával truhlou s babiččinými starými vojenskými uniformami. Když uviděl Scarlet, vyskočil a málem se uhodil o nízký dubový trám na stropě.

Se Scarlet se zatočil svět. Málem ho nepoznala − neviděla ho už celé roky, ale podle toho, jak zestárl, to mohlo být klidně desítky let. Jeho obvykle hladce oholenou tvář zakrýval plnovous. Vlasy měl na jedné straně zacuchané a trčely mu. Byl bledý a vyhublý, jako by několik týdnů pořádně nejedl.

„Tati?“

Svíral v rukou modrou pilotní bundu a tiskl si ji k hrudi.

„Co tady děláš?“ Scarlet opět zrakem přelétla tu spoušť v pokoji a srdce jí nepřestávalo divoce tlouct. „Co tady děláš?“

„Něco tady někde je,“ řekl hlasem tak chraptivým, jako kdyby už dlouho s nikým nemluvil. „Něco tady ukryla.“ Podíval se na bundu a odhodil ji na postel. Opět si klekl a začal prohledávat truhlu. „Musím to najít.“

„Co musíš najít? O čem to mluvíš?“

„Je pryč,“ zašeptal. „Už se nevrátí. Už se to nedozví a já... já to musím najít. Musím zjistit proč.“

Ve vzduchu se vznášel koňakový odér a Scarlet se zatvrdila. Nevěděla, jak její otec zjistil, že jeho matka zmizela, ale zjevně dospěl k ukvapenému závěru, že neexistuje žádná naděje na její nalezení a že má právo si cokoli po ní odnést poté, co je obě opustil. Celé roky se jim ani jednou neozval a teď se tady ukáže opilý a klidně se začne prohrabávat babiččinými věcmi −

Scarlet pocítila náhlé nutkání zavolat policii, jenže na ni měla taky vztek.

„Vypadni! Vypadni z našeho domu!“

Otec začal nevzrušeně házet změť oblečení zpátky do truhly.

Scarlet s hořícími tvářemi obešla postel, chytila ho za paži a snažila se ho zvednout na nohy. „Přestaň s tím!“

Sykl a upadl na záda na starou dřevěnou podlahu. Odtáhl se od ní, jako by měla vzteklinu, a rukou si sevřel paži. V očích se mu zračila hrůza.

Scarlet překvapeně ucouvla a opřela si zaťatou pěst o bok. „Co se ti stalo s rukou?“

Neodpověděl, jen si tiskl paži k hrudi.

Scarlet zaťala zuby, došla k němu a chytila ho za zápěstí. Vyjekl a snažil se od ní odsunout, ale držela ho pevně a vyhrnula mu rukáv až k lokti. Zalapala po dechu a pustila ho, ale otcova paže zůstala viset ve vzduchu, jako kdyby si ji zapomněl přitáhnout.

Kůži na paži pokrývaly popáleniny. Každá měla tvar dokonalého kruhu, jedna hezky vedle druhé. Celé řady popálenin se vinuly kolem jeho předloktí od zápěstí k lokti, některé se leskly svraštělou a zjizvenou tkání, jiné byly zčernalé s puchýři na povrchu. A na zápěstí měl strup v místě, kde býval implantován identičip.

Scarlet se zvedl žaludek.

Otec se tiskl ke zdi s hlavou zabořenou do matrace, nechtěl se podívat na Scarlet ani na své popáleniny.

„Kdo ti to udělal?“

Spustil paži a přitáhl si ji k tělu. Neodpověděl.

Scarlet se odstrčila od zdi a odběhla do koupelny na chodbě. Za chvíli se vrátila s tubou masti a obinadlem. Její otec se nehnul z místa.

„Přinutili mě,“ zašeptal a hrůza mu z očí pomalu ustupovala.

Scarlet jemně uchopila jeho ruku a začala mu opatrně ošetřovat popáleniny, i když se jí při tom třásly ruce. „Kdo tě k čemu přinutil?“

„Nemohl jsem utéct,“ pokračoval, jako by ji neslyšel. „Měli spoustu otázek a já jsem nic nevěděl. Nevěděl jsem to, co potřebovali. Snažil jsem se odpovídat, ale nevěděl jsem…“

Scarlet vzhlédla, když k ní otec naklonil hlavu a upřel prázdný pohled na zmuchlané přikrývky. V očích se mu objevily slzy. Její otec − plakal. To ji šokovalo snad ještě víc než ty popáleniny. Sevřelo se jí srdce a ztuhla s obinadlem zpola ovinutým kolem jeho předloktí. Uvědomila si, že tohoto žalostného zlomeného muže nezná. Tohle byla jen schránka, ne její charismatický, sobecký a neschopný otec.

Kde dřív planuly hněv a zášť, byla nyní palčivá lítost.

Jak se to mohlo stát?

„Dali mi kovovou tyč,“ pokračoval s vytřeštěnýma očima a nepřítomným pohledem.

„Dali ti − ? Proč − ?“

„A přivedli mě k ní. A já si uvědomil, že ona zná odpovědi. To ona měla ty informace. To od ní něco chtěli. Ale ona se jen dívala… dívala se, jak to dělám, a křičela…, ale oni jí pokládali tytéž otázky, a ona jim stejně neodpověděla. Nic jim neřekla.“ Hlas mu přeskočil a tvář mu zrudla náhlým hněvem. „Nechala je, aby mi tohle provedli.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Scarlet - Měsíční kroniky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.