DŮLEŽITÉ UPOZORNĚNÍ

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, dekompilovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

Děkujeme že elektronické knihy nelegálně nešíříte. Podporujete tak vznik dalších elektronických titulů. Kopírování zabíjí elektronické knihy!

www.egmont.cz

Falling Kingdoms

Copyright © 2012 Penguin Group (USA) Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o., Žirovnická 3124, 106 00 Praha 10, v Praze roku MMXIII jako svou 4352. publikaci.

Z anglického originálu Falling Kingdoms přeložila Hana Březáková

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Příprava elektronické verze grafické studio Art-D

TS 14. První vydání, elektronické první

ISBN 978-80-252-2688-9

ISBN e-verze 978-80-252-3235-4

www.egmont.cz

Přehled postav

URANOS

Jižní království

Cleiona (Cleo) Bellos – mladší auranská princezna

Emilia Bellos – starší auranská princezna

Theon Ranus – Clein osobní strážce

Simon Ranus – Theonův otec

Aron Lagaris – dvorský šlechtic; Cleionin nastávající

Corvin Bellos – auranský král

Elena Bellos – zesnulá auranská královna

Nicolo (Nic) Cassian – králův panoš

Mira Cassian – Nikova sestra a Emiliina dvorní dáma

Rogerus Cassian – Nikův a Miřin zesnulý otec

Darius Larides – Emiliin bývalý snoubenec

Sebastien Lagaris – Aronův otec

Cleiona – bohyně ohně a vzduchu

AELSIA

Střední království

Jonas Agallon – nejmladší syn prodavače vína

Tomas Agallon – Jonasův starší bratr

Silas Agallon – prodavač vína; Jonasův otec

Felicia Agallon – Jonasova starší sestra

Paulo – Feliciin manžel

Brion Radenos – Jonasův nejlepší přítel

Eirene – venkovská žena

Sera – Eirenina vnučka

Hugo Basilius – paelsijský vladař/náčelník

Laelia Basilius – Basiliova dcera

Leo – obyvatel Jonasovy vsi; jedenáctiletý voják

Tarus – jeden z Jonasových rebelů

Eva – Prvotní kouzelnice; Strážkyně

IMEROS

Severní království

Magnus Damora – limerský princ

Lucia Damora – limerská princezna

Gaius Damora – král Limerosu

Althea Damora – královna Limerosu

Sabina Mallius – králova milenka; čarodějka

Jana – Sabinina sestra

Michol Trichas – Luciin ostýchavý nápadník

Tobias Argynos – Gaiův nemanželský syn

lady Sofia – králova přítelkyně

lord Lenardo – králův přítel

Andreas Psellos – Luciin nápadník; Magnusův sok

Amia – kuchyňská děvečka

Valoria – bohyně země a vody

STRÁŽCI

Ioannes – mladší Strážce

Timotheus – starší Strážce

Faedra – mladší Strážkyně

Danaus – starší Strážce

PROLOG

Do oné noci ještě nikoho nezabila.

„Drž se vzadu,“ zasyčela její sestra.

Jana se přitiskla ke kamenné zdi domu. Zapátrala pohledem ve vše obklopujících stínech, pak krátce vzhlédla ke hvězdám, jasným jako diamanty na pozadí černé oblohy.

Pevně stiskla víčka k sobě a pomodlila se k prastaré bohyni. Prosím, Evo, sešli mi kouzlo, které dnes v noci potřebuji, abych ji nalezla.

Když oči opět otevřela, projel jí osten strachu. Na větvi stromu tucet kroků od ní seděl zlatý jestřáb.

„Sledují nás,“ zašeptala. „Vědí, co jsme spáchaly.“

Sabina přejela pohledem k jestřábovi. „Musíme jít dál. Hned. Moc času nám nezbývá.“

Jana, nespouštějíc oči z jestřába, se odstrčila od bezpečí zdi a následovala svoji sestru ke dveřím z těžkého dubu a železa, které vedly do domu. Sabina k nim přitiskla dlaně, vyslala do nich kouzlo posílené před nedávnem prolitou krví. Jana si všimla, že Sabině ulpěly na kůži pod nehty rudé stopy, a prudce se při vzpomínce na jejich čin zachvěla. Sabininy dlaně se rozzářily jantarovým světlem a dveře se vzápětí rozpadly v piliny. Dřevo neznamená pro zemní magii žádnou překážku.

Sabina se na ni přes rameno vítězoslavně usmála. Z nosu jí tekla krev.

Její sestra zalapala po dechu a Sabinin úsměv odumřel. Otřela si krev a vstoupila do velkého domu. „Neboj se, to nic není.“

Nebyla to pravda. Nadměrné používání dočasně posílené magie by jim mohlo ublížit. Mohlo by je obě zabít, kdyby si nedaly pozor.

Sabina Mallius však nebyla zrovna pověstná opatrností. Dříve toho večera se ani na okamžik nezdráhala využít své krásy k tomu, aby odvedla nic netušícího muže od hostince k jeho neblahému konci, zatímco Jana váhala až příliš dlouho, než její ostrá čepel konečně nalezla cíl v jeho srdci.

Sabina byla silná, vášnivá a zcela beze strachu. Jana, která šla za svou sestrou dovnitř a srdce jí přitom bušilo až v krku, si přála, aby se své sestře podobala víc. Jenže ona vždycky byla ta opatrná. Ta, která všechno plánovala a která viděla znamení ve hvězdách, protože po celý svůj život studovala noční oblohu.

Na svět přišlo dítě předpovězené v proroctví, a proto teď byla zde, v tomto velkém, přepychovém domě postaveném z masivního kamene a dřeva, který se tolik lišil od malých, mnohem chudobnějších stavení ze slámy a hlíny v nedaleké vesnici.

Jana si byla jistá, že jsou na správném místě.

Sama představovala vědomosti. Sabina zase činy. Společně je nemohlo zastavit nic na světě.

Sabina zabočila za roh chodby před nimi a vykřikla. Jana s bušícím srdcem zrychlila krok. V temné chodbě, osvětlené jen pochodněmi zasazenými v nástěnných držácích, které vrhaly skrovnou záři na kamenné zdi, spatřila strážného, jenž držel její sestru za hrdlo.

Jana nepřemýšlela. Jednala.

Zvedla ruce do vzduchu a přivolala vzdušnou magii. Strážný povolil svůj stisk, odletěl od Sabiny dozadu a narazil do zdi za ní tak prudce, až mu to rozdrtilo kosti. Poté se svezl v beztvaré hromádce na podlahu.

Janě projela hlavou ostrá bolest, natolik ochromující, až zasténala. Otřela si teplou hustou krev, která se jí vyřinula z nosu. Ruka se jí třásla.

Sabina se opatrně dotkla pohmožděného krku. „Děkuji ti, sestro.“

Čerstvě provedená krvavá magie pomohla urychlit jejich kroky a projasnila jejich vidění ve tmě neznámých úzkých kamenných chodeb. Tento stav ale neměl trvat dlouho.

„Kde je?“ zeptala se Sabina.

„Blízko.“

„Věřím ti.“

„To dítě je zde. Vím, že tu je.“ Pokračovaly dalších pár kroků kamennou chodbou.

„Tady.“ Jana se zastavila před nezamčenými dveřmi.

Strčila do nich a otevřela je. Sestry společně přistoupily k ozdobně vyřezávané kolébce stojící v místnosti a pohlédly na dítě zavinuté v pokrývce z hebké králičí kůže. Děvčátko mělo bledou pokožku a buclaté tvářičky se mu leskly zdravým ruměncem.

Jana je ihned začala obdivovat. Na tváři jí poprvé po celých dnech vykvetl úsměv. „Krásné děvčátko,“ zašeptala, sáhla do kolébky a něžně novorozeně vyndala.

„Jsi si jistá, že to je ona?“

„Ano.“ Jana si tím byla jistá víc než čímkoli jiným za celých sedmnáct let svého života. Dítě, které držela v náruči, toto malé, překrásné děťátko s nebesky modrýma očima a chmýříčkem vlasů, jež budou jednoho dne černé jako havraní křídla, mělo podle proroctví oplývat kouzelnou mocí nezbytnou k nalezení Spříznění – čtyř objektů obsahujících zdroj veškeré elementie, magie živlů. Země a vody, ohně a vzduchu.

To dítě bude oplývat uměním kouzelnice, ne obyčejných čarodějek, jakými byly Jana a její sestra. Bude první za tisíce let od doby, kdy žila a dýchala samotná Eva. Bude vládnout magickými schopnostmi, v nichž nebudou muset hrát žádnou roli krev či smrt.

Jana viděla jeho zrození ve hvězdách. Nalezení tohoto děvčátka bylo jejím osudem.

„Polož mou dceru,“ zavrčel hlas ze stínů. „Neubližuj jí.“

Jana se s dítětem přitisknutým k hrudi otočila. Oči jí padly na dýku, kterou žena třímala v ruce. Ostrá čepel se zaleskla ve světle svíce. Srdce jí ztěžklo. Tohle byl okamžik, kterého se obávala. Marně se modlila, aby nikdy nepřišel.

Sabině se zablesklo v očích. „Ublížit mu? To nemáme v úmyslu. Vždyť ty ani nevíš, kdo to je, že ne?“

Žena zmateně svraštila obočí, ale její pohled se zatvrdil hněvem. „Nedovolím vám, abyste s ní odešly z této místnosti. To vás spíš zabiju.“

„Ne,“ – Sabina zvedla ruce – „nezabiješ.“

Matka vytřeštila oči, otevřela ústa a zajíkla se. Nemohla dýchat – Sabina jí zastavila přívod vzduchu do plic. Jana se odvrátila s tváří zbrázděnou utrpením. Během okamžiku bylo po všem. Ženino tělo se zhroutilo na podlahu. Stále sebou cukalo, třebaže už bylo bez života. Sestry tělo obešly a pospíchaly pryč z místnosti.

Jana skryla dítě při odchodu z domu do záhybů svého pláště. Prchaly do lesa. Sabina nyní silně krvácela z nosu, protože použila příliš velké množství ničivé magie. Její krev skrápěla zasněženou zemi.

„Příliš mnoho,“ zašeptala Jana, když konečně zvolnily krok. „Dnešní noc si vyžádala příliš mnoho mrtvých. Nenávidím to.“

„Jinak by nám nedovolila vzít dítě. Ukaž, ať se na ně podívám.“

Jana jí podala dítě s podivně zdráhavým pocitem.

Sabina vzala holčičku do náruče a prohlížela si v šeru její tvářičku. Pohled jí zalétl k Janě. Prohnaně se na svou sestru usmála. „Dokázaly jsme to.“

Navzdory potížím, kterým musely čelit, pocítila Jana náhlý příval vzrušení. „Dokázaly jsme to.“

„Byla jsi neuvěřitelná. Škoda že nemívám vidění jako ty.“

„Mívám je pouze díky velkému úsilí a obětem.“

„Všechno si žádá velké úsilí a oběti.“ Sabinin hlas byl náhle plný opovržení. „Až příliš velké. Toto dítě však bude jednoho dne vykonávat magii bez obtíží. Závidím jí.“

„Vychováme ji společně. Budeme ji učit, budeme žít pro ni, a až přijde čas, aby se naplnil její osud, budeme jí stát po boku na každém kroku její cesty.“

Sabina zavrtěla hlavou. „Ty nebudeš. Odvedu ji odsud pryč.“

„Cože?“ zamračila se Jana. „Sabino, přece jsme se dohodly, že budeme dělat všechna rozhodnutí společně.“

„Tohle ne. Mám s dítětem jiné plány.“ Sabinin výraz ztvrdl. „Omlouvám se, sestro, ale s tebou v nich nepočítám.“

Jana, upírajíc pohled do Sabininých náhle chladných očí, ostrý hrot dýky ve svých prsou zpočátku necítila. Když začala vnímat bolest, vykřikla.

Sdílely přece spolu všechny dny, sny… i tajemství.

Zřejmě však ne všechna tajemství. Janu nikdy ani ve snu nenapadlo, že by měla předvídat něco takového.

„Proč jsi mne zradila?“ vypravila ze sebe s námahou. „Jsi moje sestra.“

Sabina si otřela krev, která jí stále tekla z nosu. „Pro lásku.“

Když vytrhla čepel z rány, Jana klesla na kolena na zmrzlou zemi.

Sabina bez jediného ohlédnutí rychle kráčela s dítětem pryč a brzy ji pohltil temný les.

Janě černal svět před očima a srdce jí bilo stále pomaleji. Dívala se, jak odlétá jestřáb, kterého předtím zahlédla… a nechává ji zemřít zcela samotnou.

První kapitola

Paelsia

O ŠESTNÁCT LET POZDĚJI

„Život bez vína a krásy není hoden žití. Souhlasíš, princezno?“ Aron nenuceně vzal Cleo kolem ramen. Jejich čtyřčlenná skupinka se ubírala prašnou a kamenitou venkovskou cestou.

Od chvíle, co dorazili do přístavu, neuplynuly ještě ani dvě hodiny, a Aron už se stačil opít, což u něho nebylo zas tak překvapivé.

Clein pohled padl na příslušníka palácové stráže, který je doprovázel. Ten samozřejmě viděl, jak blízko se Aron odvážil k princezně, a v očích se mu zablesklo nelibostí. Strážný si však nemusel dělat obavy. Navzdory drahokamy zdobené dýce, kterou Aron stále nosil v pochvě zavěšené u pasu, nebyl nebezpečnější než motýlek. Opilý motýlek.

„Nemohla bych s tebou víc souhlasit,“ řekla a lhala přitom jen trochu.

„Už tam budeme?“ otázala se Mira. Půvabná dívka s dlouhými mahagonovými vlasy a bezchybnou hladkou pletí byla jednak Cleina přítelkyně, jednak dvorní dáma její starší sestry. Emilia se rozhodla zůstat kvůli náhlé bolesti hlavy doma, ale trvala na tom, aby její sestru doprovodila na tomto výletě aspoň Mira. Jakmile loď vplula do přístavu, tucet jejich přátel dal přednost pohodlí na palubě, zatímco Cleo a Mira se připojily k Aronovi na cestě do nedaleké vesnice, kde chtěl Aron nalézt „dokonalou“ láhev vína. V palácových sklepech byly uskladněny tisíce láhví vína z Auranosu i Paelsie, jenže Aron se doslechl o jedné výjimečné vinici, s jejímiž víny se prý žádná jiná nedala srovnávat. Cleo na jeho žádost tedy zajistila jednu z otcových lodí a pozvala mnohé ze svých přátel na cestu do Paelsie, výslovně kvůli tomu, aby vypátrali Aronovu dokonalou láhev.

„Na to by ses měla zeptat spíš Arona. To on vede tuto výjimečnou pátrací výpravu.“ Cleo si přitáhla kožešinou podšitý sametový plášť k tělu, aby zahnala chlad. Země byla holá, ale nad stezkou posetou kameny občas přelétla lehounká sněhová vločka. Paelsia se nalézala severněji než Auranos, ale zdejší teplota ji i tak překvapila. Auranos byl teplý a klima tam bylo mírné dokonce i v nejdrsnějších zimních měsících. Její země oplývala jemně zvlněnými zelenými kopci, statnými olivovníky a rozlehlými akry úrodné zemědělské půdy. Paelsia jí naproti tomu připadala prašná a šedivá, kam až oko dohlédlo.

„Už tam budeme?“ opakoval Aron. „Už tam budeme? Miro, broskvičko moje, všech dobrých věcí je třeba trpělivě vyčkat. Pamatuj si to.“

„Můj pane, jsem ta nejtrpělivější osoba, jakou znám. Jenže mě už bolí nohy.“ Zmírnila svoje postesknutí úsměvem.

„Je nádherný den a já mám to štěstí, že mě doprovázejí dvě překrásné dívky. Měli bychom poděkovat bohyni za nádheru, jakou jsme zde byli přivítáni.“

Cleo pohlédla na strážného a viděla, jak převrátil oči v sloup. Když si muž všiml, že ho přitom viděla, neodvrátil okamžitě zrak, jak by to možná udělal jiný strážný. Vydržel její pohled se vzdorovitostí, která ji zmátla. Uvědomila si, že tohoto strážného do dnešního dne ještě nikdy neviděla – nebo si ho aspoň doposud nevšimla.

„Jak se jmenuješ?“ oslovila ho.

„Theon Ranus, Výsosti.“

„Nuže, Theone, chtěl bys něčím přispět k našemu hovoru o tom, jak daleko jsme se dnešního odpoledne vydali?“

Aron se zasmál a přihnul si ze své láhve.

„Ne, princezno.“

„To mě překvapuje, protože ty budeš ten, po kom budeme chtít, aby odnesl bedny s vínem zpátky na loď.“

„Je to moje povinnost a je mi ctí sloužit ti.“

Cleo ho ještě chvíli pozorovala. Měl vlasy barvy tmavého bronzu, jeho kůže byla osmahlá a hladká. Vypadal spíše jako jeden z jejích bohatých přátel, kteří zůstali na lodi, než uniformovaný strážný, jenž je doprovázel na této cestě na základě rozkazu Cleina otce.

Aron si zřejmě myslel to samé. „Na palácového strážného vypadáš moc mladě,“ řekl opilým hlasem a změřil si Theona přimhouřenýma očima. „Nemůžeš být o mnoho starší než já.“

„Je mi osmnáct, můj pane.“

Aron si odfrkl. „Musím se opravit. Jsi o mnoho starší než já. Nesmírně.“

„O rok,“ připomněla mu Cleo.

„Rok může znamenat blaženou věčnost,“ usmál se Aron. „Po celý rok, co mi ještě zbývá, mám v úmyslu užívat si svého mládí bez jakékoli odpovědnosti.“

Cleo Arona ignorovala, protože jméno strážného jí poplašně zvonilo v hlavě. Nedávno zaslechla svého otce, který se na odchodu z jednoho zasedání své rady krátce zmínil o rodině Ranusových. Tehdy to byl týden, co zahynul Theonův otec – spadl z koně a na místě si zlomil vaz.

„Přijmi mou soustrast nad úmrtím tvého otce,“ řekla s opravdovou upřímností. „Simon Ranus byl velmi vážený osobní strážce mého otce.“

Theon strnule přikývl. „Ta práce ho naplňovala hrdostí. Sám si dělám naděje, že bych mohl přicházet v úvahu, až se bude král Corvin rozhodovat pro jeho nástupce.“ Při těchto slovech měl obočí stažené k sobě, jako by vůbec nečekal, že by měla o smrti jeho otce vědět. Za jeho temnýma očima se mihl náznak smutku. „Děkuji ti za ta laskavá slova, Výsosti.“

Aron slyšitelně zasykl a Cleo po něm střelila pohledem.

„Byl ti dobrým otcem?“ zeptala se.

„Tím nejlepším. Jakmile jsem udržel v ruce meč, začal mě učit všemu, co znám.“

Chápavě přikývla. „Pak tedy bude všechno, co uměl a znal, žít dál skrze tebe.“

Nyní, když přitažlivý vzhled mladého strážného upoutal její pozornost, zjistila, že je stále obtížnější obrátit pohled zpátky k Aronovi, jehož drobná postava a bledá pleť vypovídaly o životě stráveném v paláci. Theon měl široká ramena a klenutý hrudník a jeho tělo vyplňovalo tmavomodrou uniformu palácového strážného mnohem lépe, než by kdy považovala za možné.

Provinile přiměla samu sebe obrátit pozornost zpátky ke svým přátelům. „Arone, zbývá nám už jen půlhodina, než se budeme muset vrátit na loď. Ostatní na nás čekají.“ Auraňané milovali dobrou společnost, ale nebyli zrovna proslulí nekonečnou trpělivostí. Do paelsijského přístavu je nicméně přivezla loď jejího otce, a tak museli čekat, až bude Cleo připravena vyplout zpět.

„Tržiště, kam máme namířeno, je přímo před námi,“ ukázal Aron. Cleo a Mira se podívaly tím směrem a spatřily snad jen dalších deset minut chůze od místa, kde právě byli, shluk dřevěných stánků a barevných prodřených stanů. Byli to první lidé, které uviděli od doby, co asi před hodinou míjeli skupinku otrhaných dětí tísnících se kolem ohně. „Brzy se přesvědčíme, jestli nám to trmácení stálo za to.“

O paelsijském vínu se říkalo, že je hodné bohyně. Bylo lahodné a jemné a nevyrovnalo se mu žádné jiné na celém světě. Jeho účinky nevyvolávaly nevolnost ani bolesti hlavy následující den, a to bez ohledu na vypité množství. Podle některých působila v paelsijské půdě a v hroznech samotných silná zemní magie, která z nich činila něco naprosto dokonalého v zemi jinak poznamenané tolika nedokonalostmi.

Cleo neměla v úmyslu víno ochutnat. Sama už víno nepila mnoho měsíců. Předtím vypila až příliš auranského vína, které nechutnalo o moc lépe než ocet. Jenže lidé – nebo alespoň Cleo – ho nepili kvůli chuti, ale kvůli opojným účinkům, kvůli pocitu, že na světě není nic, s čím by si museli dělat starosti. Bez kotvy, která by ji držela u břehu, ji takový pocit mohl odnést na velmi nebezpečná místa. A Cleo neměla v úmyslu okusit v dohledné budoucnosti nic silnějšího než vodu či broskvovou šťávu.

Dívala se, jak Aron dopíjí svou láhev. Ten nikdy nezklamal v tom, že by nedokázal vypít její díl i svůj vlastní, a nikdy se neomlouval za nic, co pod vlivem vína udělal. Navzdory nedostatkům ho mnozí u dvora považovali za šlechtice, kterého jí její otec vybere za nastávajícího manžela. Cleo se při tom pomyšlení otřásla. Přesto si Arona stále připouštěla k tělu, poněvadž Aron o ní věděl jedno tajemství. I když se o něm už řadu měsíců nezmínil, byla si jistá, že na ně nezapomněl. A nezapomene nikdy.

Odhalení toho tajemství by znamenalo její konec.

Kvůli tomu Arona společensky tolerovala s úsměvem na rtech. Nikdo by nikdy neuhádl, že ho ve skutečnosti nenávidí.

„Jsme na místě,“ oznámil konečně Aron, když prošli bránou vesnického tržiště. Na pravé straně nedaleko za stánky spatřila Cleo malá zemědělská stavení a domky. Ačkoli vypadaly mnohem skrovněji než statky, které viděla na auranském venkově, s překvapením si všimla, že malé hliněné budovy s doškovými střechami jsou čisté a dobře udržované, což bylo v protikladu s celkovým dojmem, kterým na ni Paelsia působila. Paelsia byla země chudobných rolníků, jimž nevládl král, ale náčelník, o kterém kolovaly řeči, že je mocný čaroděj. Avšak navzdory skutečnosti, že Paelsia nebyla od Auranosu daleko, Cleo se o severní sousedy zajímala jen zřídka, pouze si občas s nevalným zájmem vyslechla zajímavou historku o mnohem „divočejších“ Paelsanech.

Aron se zastavil před stánkem z tmavofialové látky, jež splývala na prašnou zem.

Mira si vydechla úlevou. „Konečně.“

Cleo se otočila doleva a přivítal ji pár lesknoucích se černých očí v osmahlé vrásčité tváři. Instinktivně o krok couvla a s úlevou za sebou ucítila Theona, který neochvějně stál na místě. Paelsan vyhlížel drsně, ba dokonce nebezpečně, stejně jako ta hrstka dalších, které potkali cestou. Kousek předního zubu, který bíle zářil v jasném slunečním světle, měl odštípnutý. Byl oblečený do prostého oděvu z plátna a odřené ovčí kůže, přes který měl navlečenou tlustou vlněnou tuniku, která ho chránila proti chladu. Cleo si rozpačitě přitáhla těsněji k tělu svůj sobolinou podšitý plášť oblečený přes hedvábný bleděmodrý šat vyšívaný zlatou nití.

Aron si muže se zájmem prohlížel. „Jsi Silas Agallon?“

„Jsem.“

„Dobře. Dnes máš šťastný den, Silasi. Tvoje víno je prý nejlepší v celé Paelsii.“

„To je pravda.“

Zezadu z krámku se vynořila půvabná tmavovlasá dívka. „Můj otec je velmi nadaný vinař.“

„To je Felicia, moje dcera,“ kývl Silas hlavou směrem k dívce. „Dcera, která by se právě teď měla připravovat na svou svatbu.“

Zasmála se. „A nechat tě, abys tu celý den sám tahal soudky s vínem? Přišla jsem tě přesvědčit, abys dnes zavřel krámek dřív.“

„Možná.“ Vinař pohlédl na Aronovo drahé oblečení a radostný lesk v jeho tmavých očích se změnil v pohrdání. „A kdo byste tak mohli být vy?“

„Tobě i tvé dceři se dostává velkého privilegia seznámit se s Její královskou Výsostí princeznou Cleionou Bellos z Auranosu.“ Aron pokývl nejdříve k ní, pak k Miře. „Toto je lady Mira Cassian. A já jsem Aron Lagaris. Můj otec je pán Stařešinova vrchu na jižním pobřeží Auranosu.“

Prodavačova dcera překvapeně pohlédla na Cleo a uctivě sklonila hlavu. „Je mi ctí, Výsosti.“

„Ano, je nám ctí,“ přitakal Silas a Cleo nemohl uniknout sarkastický tón v jeho hlase. „Zřídkakdy se stává, že do naší skromné vísky zavítá královská návštěva, ať už z Auranosu, nebo Limerosu. Ani si nevzpomínám, kdy to bylo naposledy. Budu poctěn, když ti budu smět nabídnout své víno k ochutnání, než začneme probírat obchod, Výsosti.“

Cleo s úsměvem zavrtěla hlavou. „To Aron se zajímá o tvoje zboží. Já jsem ho sem pouze doprovodila.“

Prodavač se zatvářil zklamaně, možná dokonce mírně dotčeně. „Přesto bys mi prokázala velkou čest, kdybys mé víno ochutnala – co třeba připít mé dceři k sňatku?“

Jak by mohla odmítnout takovou žádost? Přikývla, snažíc se zamaskovat svou neochotu. „Samozřejmě. Bude mi potěšením.“

Čím dříve to udělá, tím dříve budou moct odejít z tržiště. I když bylo plné barev a lidí, nevonělo zrovna příjemně – jako by ve vzduchu setrvával pach z nedaleké odpadní jámy. Na tržišti nebyly ani žádné vonné byliny či květiny, které by ten pach překryly. Navzdory Feliciinu takřka hmatatelnému vzrušení z nadcházející svatby působila chudoba této krajiny a jejích obyvatel stísňujícím dojmem. Možná měla Cleo raději zůstat na lodi a počkat, až Aron sám přinese jejím přátelům víno.

O chudobné malé Paelsii věděla jen to, že oplývá jedním bohatstvím, kterým se nemohlo chlubit žádné ze dvou sousedních království. Na paelsijské půdě, tak blízko u moře, se nacházely vinice, kterým nebylo nikde rovno. Mnozí tvrdili, že je to dílo zemní magie. Slyšela příběhy o tom, jak se cizozemci pokoušeli vinnou révu ze země ukrást, jenže sazenice pokaždé uschly a zašly, jakmile je přenesli přes hranice.

„Budete mými posledními zákazníky,“ řekl Silas. „Udělám, co si moje dcera přeje, a pro dnešek krámek zavřu, abych se mohl připravit na svatbu, která se koná za soumraku.“

„Blahopřeji vám oběma,“ řekl Aron lhostejně, zatímco s našpulenými rty přejížděl zrakem vystavené láhve. „Máš nějaké vhodné sklenice, ze kterých bychom si mohli připít?“

„Samozřejmě.“ Silas přešel za vozík a zalovil v rozviklané dřevěné bedně. Vytáhl z ní tři skleněné číše, od kterých se odrazilo sluneční světlo, pak odzátkoval jednu z vinných lahví. Do číší nalil světlou, jantarově zbarvenou tekutinu, a první z nich podal Cleo.

V tu chvíli se vedle Cleo ocitl Theon a vytrhl prodavači číši z ruky, než se jí stačila Cleo dotknout. Ať už se v temném strážcově pohledu zračilo cokoliv, Silas před ním rozechvěle ucouvl a vyměnil si pohled se svou dcerou.

Cleo ohromeně zalapala po dechu. „Co to děláš?“

„Ty bys nerozvážně jen tak okusila něco, co ti nabídne úplně cizí člověk?“ otázal se Theon ostře.

„Vždyť to není otrávené.“

Pohlédl na tekutinu v číši. „Jsi si tím jistá?“

Změřila si ho přísným pohledem. Myslí si snad, že by ji mohl chtít někdo otrávit? Z jakého důvodu? Mezi jejich krajinami panoval už přes sto let mír. Žádné nebezpečí nehrozilo. Doprovod palácového strážného měla s sebou spíš kvůli tomu, aby uklidnila svého přespříliš opatrného otce než z opravdové nutnosti.

„Dobře.“ Namířila na něj prst. „Staň se tedy mým ochutnávačem. Ujišťuji tě, že pokud se po jeho požití skácíš mrtev k zemi, rozhodně z něj nevypiji ani kapku.“

„Ach, to je absurdní,“ utrousil Aron. Naklonil svou číši a bez rozmýšlení vypil její obsah.

Cleo ho chvíli pozorovala. „Tak co? Už umíráš?“

Aron se zavřenýma očima vychutnával víno. „Jenom žízní.“

S mírně posměšným úsměvem se otočila zpátky k Theonovi. „Mohu teď dostat zpátky svou číši? Anebo si myslíš, že snad chce tento vinař otrávit každého zvlášť?“

„Samozřejmě že ne,“ řekl Theon a podal jí číši. „Prosím, vychutnej si své víno.“ V Silasových temných očích se nyní zračily spíš rozpaky než rozčilení nad dramatem, které způsobil Clein strážce.

Cleo se snažila zakrýt svoje rozpaky stran pochybné čistoty číše. „Jsem si jistá, že je delikátní.“

Prodavač se tvářil vděčně. Theon ustoupil dozadu k vozíku, klidný, ale ostražitý. Cleo si pomyslela, že otec to s její ochranou přehání.

Koutkem oka viděla, jak Aron naklonil svou číši a vypil druhý vzorek vína, který mu nalila vinařova dcera.

„Neuvěřitelné. Absolutně neuvěřitelné, přesně, jak jsem slyšel.“

Mira se napila decentně, jak se slušelo na dámu, načež jí obočí překvapeně vylétlo vzhůru. „Je skvělé.“

Výborně. Teď byla řada na ní. Cleo se opatrně napila jantarové tekutiny. V okamžiku, kdy se dotkla jejího jazyka, zjistila, že je ohromená. Ne proto, že by bylo zatuchlé, ale protože bylo vynikající – sladké, jemné, naprosto nesrovnatelné s čímkoli, co ochutnala předtím. Probudilo to v ní touhu napít se znovu. Stačilo dalších pár doušků a její číše byla prázdná. Rozhlédla se po svých přátelích. Svět jako by se náhle mihotal zlatavými aureolami světla kolem každého z nich, díky čemuž byli krásnější než ve skutečnosti. Alespoň Aron jí najednou připadal mnohem méně odpudivý.

A Theon – navzdory jeho neomalenému chování – se jí také zdál neuvěřitelně krásný.

To víno bylo nebezpečné, o tom nebylo pochyb. Vyplatilo se koupit ho za jakoukoli cenu, kterou si prodavač určí. A Cleo věděla, že bude lepší se mu vyhýbat, nyní i v budoucnosti.

„Tvoje víno je velmi dobré,“ řekla nahlas, a snažila se přitom neznít příliš nadšeně. Nejraději by požádala o další číši, ale nakonec svá slova spolkla.

Silas jen zářil. „To rád slyším.“

Felicia přikývla. „Jak jsem řekla, můj otec je génius.“

„Ano, myslím, že stojí za to koupit tvoje víno,“ zajíkl se Aron. Během celé cesty sem neúnavně popíjel z rytinami zdobené pozlacené láhve, kterou ustavičně nosil s sebou. V tuto chvíli bylo překvapivé, že vůbec dokázal vzpřímeně stát bez pomoci. „Dnes si vezmu čtyři bedny a dalších tucet si chci nechat poslat do svého sídla.“

Silasovi se rozsvítily oči. „To půjde určitě zařídit.“

„Dám ti patnáct auranských centimů za bednu.“

Prodavačova snědá pleť zbledla. „Jenže moje víno má cenu nejméně padesáti za bednu. Tolik mi za ně platili i předtím.“

Aron stáhl rty. „Kdy? Před pěti lety? V tyto dny sem nechodí tolik kupců, aby tě to stačilo uživit. Limeřané nejsou posledních pár let příliš dobří zákazníci, že? Když vezmeme v úvahu tamější hospodářské potíže, je dovoz drahého vína na samém konci seznamu jejich priorit. Zbývají ti tudíž Auraňané, protože každý ví, že tvoji bohyní opuštění krajané mají hodně hluboko do kapsy. Patnáct za bednu je moje konečná nabídka. Když zvážíš, že chci šestnáct beden – a možná jich bude v blízké budoucnosti víc –, řekl bych, že sis dnes vydělal dost. Nezískáš tak slušný peněžní dar, který budeš moct dát své dceři v její svatební den? Felicie? Nebude to lepší než zavřít krámek a nedostat nic?“

Felicia se kousla do spodního rtu a svraštila obočí. „Je to lepší než nic. Vím, že svatba sama o sobě stojí spoustu peněz. Jenže… já nevím. Otče?“

Silas chtěl něco říct, ale nebyl toho schopen. Cleo ho sledovala jen koutkem oka, soustředila se spíš na svou snahu odolat nutkání usrknout si z číše, kterou jí Silas znovu dolil. Aron rád smlouval. Bylo jeho koníčkem usmlouvat co možná nejnižší cenu bez ohledu na to, co chtěl právě získat.

„Samozřejmě nemám v úmyslu znevažovat tvoji nabídku,“ řekl Silas a zamnul si ruce. „Byl bys ochoten zvýšit ji na pětadvacet centimů za bednu?“

„Ne, nebyl.“ Aron si prohlížel nehty na rukou. „Nehledě na to, jak dobré je tvoje víno, vím, že na tomto rušném tržišti, stejně jako při naší cestě domů je mnoho dalších vinařů, kteří by mou nabídku velmi rádi přijali. Mohu se jít poptat k nim, pokud ti nevadí, že přijdeš o tento obchod. Takhle to chceš?“

„Ne, já…“ Silas polkl, svraštil čelo. „Chci prodat svoje víno. To je taky důvod, proč jsem tady. Jenže za patnáct centimů…“

„Mám lepší nápad. Co kdybychom se dohodli na čtrnácti za bednu?“ V Aronových zelených očích se mihl záblesk škodolibosti. „Budu počítat do desíti, a pak se moje nabídka sníží o další centim.“

Mira rozpačitě odvrátila zrak od této debaty. Cleo otevřela ústa – pak, když si vzpomněla, co by mohl Aron udělat s jejím tajemstvím, kdyby chtěl, je zase zavřela. Byl odhodlaný dostat svoje víno za nejnižší možnou cenu. A nebylo to tím, že by nemohl zaplatit víc, protože Cleo věděla, že u sebe má víc než dost peněz, aby si mohl koupit spoustu beden i za tu nejvyšší cenu.

„Dobrá,“ procedil nakonec Silas mezi zuby, ačkoli se zdálo, že je to pro něj velmi bolestné. Než obrátil pozornost zpátky k Aronovi, jeho pohled krátce zalétl k Felicii. „Čtrnáct za bednu a celkem šestnáct beden. Uspořádám své dceři svatbu, jakou si zaslouží.“

„Výborně. Jak jsme vás my, Auraňané, vždy ujišťovali…“ Aron s vítězoslavným úsměvem hrábl do kapsy, vydoloval z ní ruličku bankovek, odpočítal příslušnou částku a vložil ji do mužovy natažené dlaně. Nyní bylo zřejmé, že zaplacená suma byla jen malým procentem z toho, co u sebe Aron měl. Podle pobouřeného výrazu v Silasových očích bylo patrné, že tu urážku pochopil. „… hrozny,“ pokračoval Aron, „váš lid vždycky dokážou nakrmit.“

Zleva se ke stánku přiblížily dvě postavy.

„Felicie,“ ozval se hluboký hlas. „Co tady děláš? Neměly byste se už se svými přítelkyněmi oblékat?“

„Brzy, Tomasi,“ zašeptala. „Už tady budeme končit.“

Cleo stočila pohled doleva. Oba chlapci, kteří přišli ke stánku, měli tmavé vlasy, skoro černé. Nad měděně hnědýma očima se jim sbíhalo temné obočí. Byli vysocí a širokoplecí, velmi snědí. Tomas, starší z nich, mladík něco málo po dvacítce, pohlédl na svého otce a sestru. „Něco není v pořádku?“

„V pořádku?“ procedil Silas mezi zuby. „Samozřejmě že je všechno v pořádku. Jen dojednávám obchod, to je všechno.“

„Lžeš. Vidím na tobě, jak jsi rozčilený.“

„Nejsem.“

Druhý chlapec vrhl temný pohled na Arona, pak na Cleo a Miru. „Tihle lidé se tě snaží ošidit, otče?“

„Jonasi,“ řekl Silas unaveně, „tohle tě nemusí zajímat.“

„Musí mě to zajímat, otče. Jakou částku je tento člověk“ – Jonas si Arona změřil s neskrývaným opovržením – „ochoten zaplatit?“

„Čtrnáct za bednu,“ prohodil Aron nenuceně. „Slušná cena, kterou by měl tvůj otec s radostí přijmout.“

„Čtrnáct?“ vyprskl Aron. „Ty se ho opovažuješ takto urážet?“

Tomas popadl Jonase vzadu za košili a odtáhl ho dozadu. „Uklidni se.“

Jonasovi se zablesklo v tmavých očích. „Když mého otce zneužívá nějaký v hedvábí oblečený bastard, beru to jako urážku.“

„Bastard?“ Aronův hlas se proměnil v led. „Koho tady nazýváš bastardem, sedláku?“

Tomas se pomalu otočil a oči měl temné hněvem. „Můj bratr nazval bastardem tebe, bastarde. Bastarde.“

A toto, pomyslela si Cleo se stísňujícím pocitem, bylo zcela nejhorší oslovení, jakým kdy mohl někdo Arona počastovat. Nebylo to všeobecně známo, ale Aron byl bastard. Narodil se pohledné světlovlasé služebné, v níž kdysi nalezl zalíbení jeho otec. Poněvadž manželka Sebastiena Lagarise byla neplodná, přijala dítě od okamžiku jeho narození za vlastní. Služebná, Aronova pravá matka, zemřela nedlouho poté za záhadných okolností, o kterých se nikdy nepřestalo mluvit. Ale byly to samozřejmě jen řeči. Jakmile však byl Aron dost starý na to, aby vše pochopil, pronikly tyto řeči i k jeho sluchu.

„Princezno?“ otázal se Theon, jako by čekal na její rozkaz, že má zasáhnout. Položila mu ruku na předloktí a zarazila ho. Nebylo nutné celou scénu zbytečně vyhrocovat.

„Jdeme, Arone.“ Vyměnila si ustaraný pohled s Mirou, která nervózně odložila svou čísi s vínem.

Aron nespouštěl oči z Tomase. „Jak se opovažuješ mě urážet?“

„Měl bys poslechnout svou malou přítelkyni a odejít,“ poradil mu Tomas. „Čím dřív, tím líp.“

„Jakmile mi tvůj otec přinese bedny s vínem, s radostí to udělám.“

„Na víno zapomeň. Odejdi odsud a považuj se za šťastného, že ti ty urážky, kterými častuješ mého otce, dokážu prominout. Je to důvěřivý člověk, ochotný prodávat svoje zboží pod cenou. Já takový nejsem.“

Aron se naježil. Jeho předchozí klid byl ten tam a vystřídal ho pocit urážky posílený opilostí, díky které byl mnohem odvážnější, než by měl být, vzhledem k tomu, že stál proti dvěma vysokým, svalnatým Paelsanům. „Máš vůbec ponětí, s kým mluvíš?“

„Záleží nám na tom?“ Jonas a jeho bratr se na sebe podívali.

„Jsem Aron Lagaris, syn Sebastiena Lagarise, pána Stařešinova vrchu. Stojím zde na vašem tržišti a doprovází mě samotná princezna Cleiona Bellos z Auranosu. Projevte nám oběma úctu.“

„Tohle je absurdní, Arone,“ procedila Cleo tiše mezi zuby. Aronovo chování jí vadilo. Mira provlékla Cleo ruku pod paží a stiskla jí dlaň. Pojďme, naznačovala jí.

„Och, Výsosti.“ Z Jonasových slov odkapávala jízlivost. Opovržlivě se uklonil. „Obě Vaše Výsosti. Je nám opravdovou ctí pobývat ve vaší oslňující přítomnosti.“

„Mohl bych se postarat, abyste za takovou neúctu byli o hlavu kratší,“ zadrmolil opile Aron. „Vy oba i váš otec. I vaše sestra.“

„Moji sestru vynech,“ zavrčel Tomas.

„Nech mě hádat. Pokud je dnes její svatební den, předpokládám, že už nosí v břiše děcko? Slyšel jsem, že paelsijské holky vůbec nečekají až do svatby a klidně roztáhnou nohy před každým, kdo má dost peněz, aby si to mohl zaplatit.“ Aron pohlédl na Felicii, která se tvářila zahanbeně a pobouřeně. „Já nějaké peníze mám. Snad bys mi ještě do soumraku mohla věnovat půlhodinu své pozornosti.“

„Arone,“ okřikla ho Cleo zděšeně.

Nepřekvapilo ji, že jí vůbec nevěnoval pozornost. Jonas k ní stočil rozezlený pohled – tak žhavý, až cítila, jak ji spaluje.

Tomas, který působil jako o něco méně horkokrevný ze dvou bratrů, obrátil k Aronovi ten nejtemnější, nejjedovatější pohled, jaký kdy v životě viděla. „Za to, že říkáš takové věci o mé sestře, bych tě mohl zabít.“

Aron semkl rty a usmál se na něj. „Zkus to.“

Cleo konečně vrhla přes rameno pohled na znepokojeně se tvářícího Theona, kterému předtím nařídila, aby nezasahoval. Nyní jí bylo zřejmé, že nad touto situací už nemá kontrolu. Nechtěla nic jiného, než se vrátit k lodi a nechat všechny tyhle nepříjemnosti daleko za sebou. Jenže na to už bylo pozdě.

Tomas, popuzený urážkou své sestry, se na Arona vrhl se zaťatými pěstmi. Mira vyjekla a zakryla si oči rukama. Nebylo pochyb o tom, že by Tomas hravě rvačku vyhrál a rozbil by drobnějšího Arona na krvavou kaši. Jenže Aron měl zbraň – svoji módní, drahokamy zdobenou dýku, kterou nosil po boku.

Nyní ji třímal v ruce.

Tomas si nože nevšiml. Když popadl Arona za košili, Aron mu vrazil čepel do krku. Tomasovi vystřelily ruce k hrdlu, ze kterého se začala řinout krev, a vytřeštil oči leknutím a bolestí. Okamžik nato klesl na kolena a pak se zhroutil k zemi. Rukama si drásal hrdlo, ve kterém stále vězela hluboko zaražená dýka. Krev proudem vytékala do rudé kaluže kolem chlapcovy hlavy.

Všechno se to seběhlo až příliš rychle.

Cleo si ucpala ústa rukou, aby nevykřikla. Místo ní vykřikl někdo jiný – Felicia pronikavě zakvílela tak zoufale, až z toho Cleo ztuhla krev v žilách. A pak si celý zbytek tržiště všiml, že se něco stalo.

Nad stánky se rozlehly výkřiky. Všude kolem nich se náhle tísnila těla, tlačila se a strkala. Cleo vyjekla. Theon ji popadl kolem pasu a drsně jí postrčil za sebe. Jonas vyrazil k ní a Aronovi, v obličeji vepsaný žal a zuřivost. Theon tlačil Miru před tělem a Cleo táhl za sebou. Aron spěchal pryč těsně za nimi. Prchali z tržiště, pronásledováni Jonasovými rozlícenými slovy.

„Jste mrtví! Za tohle vás zabiju! Oba!“

„Zasloužil si to,“ zabručel Aron. „Chtěl mě zabít. Jen jsem se bránil.“

„Nezastavuj se, můj pane,“ pobídl ho Theon znechuceným tónem. Prodírali se davem a klopýtali k cestě, která vedla zpátky k lodi.

Tomas nikdy neuvidí, jak se jeho sestra vdává. Felicia už nikdy nespatří svého bratra živého – místo toho byla svědkem, jak ho v její svatební den zavraždili. Víno, které Cleo vypila, jí zkyslo v žaludku. Vyškubla se Theonovi a rozběhla se po stezce.

Měla Theona nechat, aby zasáhl, než se to celé tak vymklo. Ale neudělala to.

Zdálo se, že je nikdo nepronásleduje. A po chvíli bylo zřejmé, že je Paelsané nechají na pokoji. Zpomalili do rychlého kroku. Cleo šla se skloněnou hlavou a opírala se o Miru. Čtveřice se ubírala prašnou krajinou v absolutním tichu.

Cleo věděla, že jí obraz mladíkových bolestí naplněných očí nikdy nevymizí z paměti.

Druhá kapitola

Paelsia

Jonas se zhroutil na kolena s pohledem plným hrůzy upřeným na dýku zabodnutou v Tomasově hrdle. Tomas pohnul rukou, jako by se ji snažil vyškubnout, ale nepodařilo se mu to. Jonas rozechvěle sevřel rukojeť v dlani. Vyžádalo si to nemalé úsilí, než se mu ji podařilo vytrhnout. Druhou dlaň ihned přiložil na ránu. Mezi prsty se mu vyřinula teplá rudá krev.

Felicia, která stála za jeho zády, křičela. „Tomasi, ne! Prosím!“

Z Tomasových očí vyprchával život s každým pomalým úderem jeho srdce.

Jonasovi vířily hlavou myšlenky, zmatené a nejasné. Připadalo mu, jako by tento okamžik, zatímco z jeho bratra vytékal život, zamrzl v čase.

Svatba. Dnes se koná svatba. Feliciina svatba. Měla se provdat za jejich přítele – Paula. Když před měsícem oznámili svoje zasnoubení, nemilosrdně si Paula dobírali. Alespoň do té doby, než ho s otevřenými náručemi přivítali do rodiny.

Naplánovali velkou oslavu, takovou, na kterou by jejich chudobná vesnice dlouho vzpomínala. Jídlo, pití… a spousta Feliciiných půvabných kamarádek pro bratry Agallony, aby si z nich vybrali ty, které jim pomohou zapomenout na jejich každodenní lopotu v potu tváře a starosti, aby svým rodinám zajistili ve skomírající krajině Paelsie alespoň skromnou obživu. Mladíci byli nejlepší přátelé – neporazitelní ve všem, o co se společně snažili.

Až doposud.

Jonasův hrudník se vzedmul panikou. Zvedl hlavu, zoufale se rozhlédl kolem po shluku místních lidí a hledal mezi nimi někoho, kdo by mu pomohl. „Nedá se něco dělat? Je tu nějaký ranhojič?“

Ruce měl kluzké Tomasovou krví. Tělo jeho bratra sebou škublo v křeči, pak ze sebe Tomas vyrazil ošklivý chrčivý zvuk a z úst se mu vyřinula další krev.

„Nerozumím tomu,“ řekl Jonas zlomeným hlasem. „Všechno se to seběhlo tak rychle. Proč? Proč se to stalo?“

Jeho otec stál poblíž, bezmocně přihlížel, obličej měl zdrcený žalem, ale klidný. „To je osud, synu.“

„Osud?“ odplivl si Jonas. V jeho nitru zuřil hněv. „Tohle není osud! Tohle se nikdy nemělo stát. Tohle – tohle vzešlo z rukou příslušníka auranské královské rodiny, který nás považuje za špínu pod svýma nohama.“

Paelsia procházela trvalým úpadkem už celé generace. Půda se pomalu vyčerpávala, zatímco jejich nejbližší sousedé nadále žili v přepychu a nadbytku, odmítali jim pomoci, dokonce jim upírali právo lovit na svých pozemcích s přemnoženou zvěřinou, třebaže to byla především jejich vina, že Paelsia postrádala dostatek zdrojů, aby uživila svůj lid. Podle zápisů byla letos ta nejkrutější zima, jaká kdy uhodila. Dny ještě byly snesitelné, ale noci byly mrazivé. V nuzných paelsijských domcích s tenkými zdmi umrzly nebo zemřely následkem hladomoru už spousty lidí.

V Auranosu nezemřel hlady nebo v důsledku řádění živlů nikdo. Paelsané Auraňany nenáviděli – především šlechtu. Byla to beztvará a bezejmenná nenávist, všeobecný odpor vůči lidem, se kterými se Jonas nikdy předtím nesetkal.

Nyní získala jeho nenávist podobu. Nyní měla jméno.

Hleděl na tvář svého staršího bratra. Tomasova snědá pleť a rty byly zbrocené krví. Jonase pálily oči, ale zakázal si plakat. Tomas ho teď musel vidět silného. Vždycky od mladšího bratra vyžadoval, aby byl silný. I když je od sebe dělily jen čtyři roky, vychovával tak Jonase od té doby, co jejich matka před deseti lety zemřela.

Tomas ho naučil vše, co sám uměl – lovit, klít, chovat se k děvčatům. Společně se starali o svou rodinu. Kradli, pytlačili, dělali vše, co bylo potřeba, aby přežili, zatímco ostatní v jejich vesnici strádali.

„Když něco chceš,“ říkával Tomas, „musíš si to vzít. Protože dobrovolně ti nikdy nikdo nic nedá. Pamatuj si to, bráško.“

Jonas si to pamatoval. Vždycky si to bude pamatovat.

Tomas sebou přestal škubat a jeho krev – tolik krve – už neprýštila skrz Jonasovy prsty tak rychle.

V Tomasových očích se odráželo něco jiného než bolest. Byla to zlost.

Nejenom na nespravedlnost, že zemře rukou auranského šlechtice.

Ne… také na nespravedlnost života stráveného každodenním zápasem o to, aby mohl jíst, dýchat, být. Jak vůbec mohli takhle žít?

Před stoletím se paelsijský náčelník vydal k panovníkům Limerosu a Auranosu, do zemí, s nimiž Paelsia sousedila na severu a na jihu, a požádal je o pomoc. V Limerosu mu pomoc odmítli, řekli, že sami mají stěží dost na to, aby postavili svůj vlastní lid zpátky na nohy po nedávno ukončené válce s Auranosem. Zámožní Auraňané nicméně uzavřeli s Paelsií dohodu. Přispěli svými penězi na vysazení vinic na všech úrodných pozemcích v Paelsii – na půdě, která jinak mohla být využita k pěstování plodin, které by uživily lid i dobytek. Místo toho slíbili, že budou kupovat paelsijské víno za příznivé ceny, což mělo Paelsii naopak umožnit dovážet za stejně výhodné ceny auranské plodiny. Pomůže to hospodářství obou zemí, řekl tehdy král Auranosu, a naivní paelsijský náčelník si s ním nad touto dohodou potřásl rukou.

Tato dohoda však byla uzavřena jen na omezenou dobu. Počítala s tím, že po padesáti letech se pevně stanovené dovozní a vývozní ceny změní. A také se změnily. Paelsané už si nemohli dovolit dovážet auranské potraviny – zvlášť když výnosy z jejich vína klesaly, poněvadž Auranos byl jejich jediný odběratel a mohl si nemilosrdně diktovat ceny, což také dělal, a cena vína stále klesala a klesala. Paelsia neměla dost lodí, aby mohla vyvážet své zboží do jiných zemí za Stříbrným mořem, a v asketickém Limerosu zbožně uctívali bohyni, která pohlížela na opilost s velkou nelibostí. Zbytek země po celá desetiletí strádal. A Paelsané mohli jen bezmocně přihlížet, jak jim země postupně upadá před očima.

Jonas uslyšel vzlyky své sestry. Měl to být nejšťastnější den v jejím životě a Jonase zabolelo u srdce.

„Bojuj,“ zašeptal Jonas svému bratrovi. „Bojuj pro mě. Bojuj o život.“

Ne, jako by mu Tomas sděloval, zatímco mu z očí vyprchávaly poslední zbytky světla. Nemohl mluvit. Hrdlo měl proříznuté auranskou čepelí. Bojuj za Paelsii. Nedovol, aby tohle byl konec. Nenech je vyhrát.

Jonas se tolik snažil, aby potlačil vzlyk, který se mu dral z hloubi srdce, ale nepodařilo se mu to. Byl to zlomený zvuk, cizí jeho vlastním uším. A místo, kde žal tak rychle vyhlodal hlubokou černou díru, vyplnil temný, bezedný hněv.

Za tohle lord Aron Lagaris zaplatí.

I ta světlovlasá dívka – princezna Cleiona. Stála tam s chladným a pobaveným výrazem na své krásné tváři, dívala se, jak její přítel vraždí Tomase. „Přísahám, že tě pomstím, Tomasi,“ procedil Jonas skrz zaťaté zuby. „Tohle je teprve začátek.“

Otec se dotkl jeho ramene a Jonas ztuhl.

„Je mrtvý, můj synu.“

Jonas konečně stáhl chvějící se zakrvácené ruce z bratrova proříznutého hrdla. Skládal sliby někomu, jehož duch už navždy odešel. Zůstala jen skořápka Tomasova těla.

Jonas vzhlédl k bezmračné modré obloze nad tržištěm a nechal z hrdla uniknout drsný výkřik žalu. Ze svého hřadu nad vinným krámkem jeho otce vzlétl zlatý jestřáb.

Třetí kapitola

Limeros

Kdosi položil Magnusovi otázku, ale ten jí nevěnoval pozornost. Po chvíli mu začali všichni na banketu připomínat roj bzučících ovocných mušek. Byli stejně otravní, ale nešlo je jen tak rychle a snadno zahnat.

Nasadil výraz, o němž doufal, že je příjemný, a otočil se doleva k jedné z výřečnějších zástupkyň zmíněného hmyzu. Znovu si ukousl z kaany a spolkl sousto, aniž je sežvýkal, ve snaze vyhnout se její chuti. Na hovězí maso na svém cínovém tácu vedle ní stěží pohlédl. Rychle ho přecházela chuť.

„Omlouvám se, má paní,“ řekl. „Přeslechl jsem, co jsi říkala.“

„Tvoje sestra Lucia,“ řekla lady Sofia a otřela si koutek úst vyšívaným žakárovým ubrouskem. „Vyrostla z ní půvabná dáma, že?“

Magnus zamrkal. Tahle společenská konverzace ho unavovala. „Ano, vyrostla.“

„Pověz mi ještě jednou, kolik je jí dnes vlastně let?“

„Šestnáct.“

„Půvabná dívka. A tak zdvořilá.“

„Je dobře vychovaná.“

„Samozřejmě. Už je s někým zasnoubená?“

„Zatím ne.“

„Hmm. Můj syn Bernardo je skvělý mladík, docela pohledný, a co postrádá na výšce, u něj v přemíře nahrazuje inteligence. Myslím, že by z nich byl pěkný pár.“

„Na tvém místě bych tuto záležitost předložil mému otci, má paní.“

Proč ho posadili vedle této ženy? Byla stará, páchla prachem a z nějakého bizarního důvodu také mořskými řasami. Možná se vynořila ze Stříbrného moře a pak putovala vzhůru po skalnatých útesech až k chladnému žulovému hradu na samém vršku, místo aby cestovala po ledem pokryté zemi jako všichni ostatní.

Její manžel, lord Lenardo, se naklonil dopředu ve svém křesle s vysokou opěrkou. „Přestaň už s tím dohazováním, ženo. Mě by spíš zajímalo, co si princ myslí o problémech v Paelsii.“

„Problémech?“ opáčil Magnus.

„Nedávných nepokojích, které vyvolala vražda syna chudobného vinaře na tržišti před zraky všech přítomných.“

Magnus nenuceně obtáhl ukazovákem okraj své číše. „Vražda syna chudobného vinaře. Promiň mi můj zdánlivý nezájem, ale já to nepovažuji za nějakou mimořádnou událost. Paelsané jsou divoká rasa, rychle sáhnou k násilí. Slyšel jsem, že pokud se jim příliš dlouho nedaří rozdělat oheň, klidně jedí maso i syrové.“

Lord Lenardo ho obdařil pokřiveným úsměvem. „Vskutku. Jenže tentokrát to bylo neobvyklé tím, že vražda vzešla z rukou příslušníka královské rodiny z Auranosu.“

Tohle bylo zajímavější. O trochu. „Opravdu? Koho?“

„To já nevím, ale povídá se, že té hádce byla přítomna i princezna Cleiona.“

„Á. Zjistil jsem, že řeči mají hodně společného s peřím. Zřídkakdy něco z toho mívá velkou váhu.“

Pokud se samozřejmě neprokáže, že jsou ty či ony řeči pravdivé.

Magnus o mladší princezně z Auranosu moc dobře věděl. Byla to velká krasavice, dívka stejného věku jako jeho sestra – setkal se s ní jen jednou, když byli ještě oba děti. Neměl zájem vydat se znovu do Auranosu. Kromě toho, jeho otec auranského krále nesnášel, a pokud bylo Magnusovi známo, byly tyto city vzájemné.

Přelétl očima velkou síň a střetl se s otcovým pohledem, jenž vyjadřoval chladný nesouhlas. Magnusův otec nesnášel znuděný výraz, který si jeho syn nasazoval při oficiálních příležitostech, jako byla tahle. Považoval to za urážlivé. Jenže Magnus bojoval sám se sebou, když byl nucen skrývat svoje pocity, třebaže musel připustit, že dnes se zas tolik nesnaží.

Zvedl pohár s vodou a připil otci, králi Gaiovi Damorovi z Limerosu.

Jeho otec semkl rty.

Nepodstatné. Nebylo Magnusovou starostí, aby tato oslava probíhala podle otcových představ. Stejně byl všechno jen humbuk. Jeho otec byl tyran, jenž nutil lid uposlechnout každý projev své vůle. Mezi jeho oblíbené zbraně patřily strach a násilí a měl hordu rytířů a vojáků, kteří jeho vůli vnucovali poddaným a zajišťovali jejich poslušnost. Úzkostlivě dbal na svůj zevnějšek a rád se světu ukazoval jako silný, schopný a nesmírně úspěšný vladař.

Jenže tucet let poté, co král se železnou pěstí Gaius, zvaný také „Krvavý král“, převzal trůn od svého otce, všemi milovaného krále Daviduse, nastaly Limerosu těžké časy. Díky tomu, že limerská církev neschvalovala žádné projevy rozmařilosti, nezasáhly dosud hospodářské potíže citelně nikoho, kdo žil v paláci, ovšem prohlubující se všeobecnou nouzi v království už nešlo přehlížet. To, že se tím král nikdy nezabýval na veřejnosti, Magnusovi připadalo úsměvné.

Přesto členům královské rodiny servírovali k jejich pokrmům porci kaany – drcené žluté lusky, které chutnaly jako těsto – a očekávalo se od nich, že ji snědí. Právě tímto ne zrovna chutným pokrmem se Limeřané snažili zaplnit žaludky během letošní, zdánlivě nekonečné zimy.

Kromě toho byly z hradních stěn odneseny a uskladněny dekorativní tapiserie a obrazy, takže stěny zůstaly holé a chladné. Hudba byla zakázána, stejně jako zpěv a tanec. V limerském paláci směly být pouze ty nejučenější knihy, nic, co by jednoduše vyprávělo příběh čistě pro pobavení. Králi Gaiovi záleželo jen na limerských ideálech síly, víry a moudrosti – ne na umění, kráse či potěšení.

Kolovaly řeči, že v Limerosu nastal úpadek – stejně jako tomu bylo už po několik generací v Paelsii – v důsledku zániku elementie, magie živlů. Tato základní magie, která dala vzniknout světu, postupem času vysychala, tak jako pramen v oáze uprostřed pouště.

Poté, co se znepřátelené bohyně Cleiona a Valoria před celými staletími navzájem zničily, zůstaly po elementii pouhé stopy. A ti, kdo věřili v magii, si šeptali, že dokonce i ty se začínají vytrácet. Limeros každým rokem zamrzal a jeho jara a léta nyní trvala jen pár měsíců. Paelsia pomalu chřadla, její půda byla suchá a vyprahlá. Pouze Auranos dole na jihu neprojevoval žádné vnější známky úpadku.

Limeros byl hluboce zbožná země, jejíž lid lnul, především ve zlých časech, ke své víře v bohyni Valorii, ale Magnus osobně si myslel, že ti, kdo zakládají svou víru na nějaké formě nadpřirozena, tím dávají najevo svou vnitřní slabost.

Přinejmenším většina z těch, kdo věřili. Pro pár vzácných výjimek nacházel pochopení. Sklouzl pohledem napravo od otce, kde poslušně seděla jeho sestra, hlavní účastník této hostiny, jež se konala na počest jejích narozenin.

Měla na sobě šaty v narůžověle oranžovém odstínu, který mu připomínal západ slunce. Byly to nové šaty, nikdy předtím ji v nich neviděl, a krásně ušité, odrážející představu o věčném bohatství a dokonalosti, které musel rod Damorů na žádost jeho otce ukazovat – třebaže i on musel připustit své překvapení nad tím, jak zářily v okolním moři šedých a černých barev, v kterých si liboval jeho otec.

Princezna měla bledou, dokonalou pleť a dlouhé hedvábné tmavé vlasy, které, pokud je neměla stažené do těsného uzlu, jí spadaly v hebkých vlnách až k pasu. Její oči měly barvu jasně modré oblohy. Rty měla plné a přirozeně růžové. Lucia Eva Damora byla ta nejkrásnější dívka v celém Limerosu. Bez jediné výjimky.

Pohár v Magnusově těsně sevřené ruce praskl a pořezal mu dlaň. Zaklel, pak popadl svůj ubrousek, aby si ruku obvázal. Lady Sofia a lord Lenardo se na něj vyplašeně podívali, jako by se obávali, že to byl jejich hovor o zásnubách a svatbě, co Magnuse rozrušilo.

Nebylo tomu tak.

Hloupé, tak hloupé.

Přesně to Magnus vyčetl z otcovy tváře – jemu nikdy nic neušlo. Magnusova matka, královna Althea, usazená po králově levici, si té nehody také všimla. Vzápětí odvrátila svůj chladný pohled a pokračovala v rozhovoru se ženou, která seděla po její pravici.

Magnusův otec pohled neodvrátil. Mračil se, jako by ho zahanbovalo, že je s Magnusem ve stejné místnosti. Nešikovný, drzý princ Magnus, následník trůnu. Alespoň prozatím, pomyslel si kysele Magnus a mysl mu krátce zalétla k Tobiasovi, otcově „pravé ruce“. Magnus si říkal, zda někdy vůbec přijde den, kdy ho otec konečně začne respektovat jako svého syna. Král si zřejmě myslel, že by mu Magnus měl být vděčný, že se vůbec obtěžoval pozvat ho na tuto hostinu. Ve skutečnosti král chtěl, aby to vypadalo, že královská rodina Limerosu je jednotná a silná – nyní a navždy.

Bylo to k smíchu.

Magnus by už dávno mrazivý, bezbarvý Limeros opustil a beze spěchu by objevoval jiné říše, které se prostíraly za Stříbrným mořem, jenže tu byla jedna věc, která ho držela tam, kde byl, dokonce i nyní, kdy měl dovršit osmnáctý rok života.

„Magnusi!“ Lucia přeběhla k němu a poklekla vedle něj. Její pozornost se plně soustředila na jeho ruku. „Ty ses poranil.“

„To nic není,“ řekl upjatě. „Jen škrábnutí.“

Krev už prosákla skrz mizerný obvaz. Magnusova sestra ustaraně svraštila čelo. „Jen škrábnutí? Já si to nemyslím. Pojď se mnou, pořádně ti to ovážu.“

Natáhla ruku k jeho zápěstí.

„Jdi s ní,“ radila mu lady Sofia. „Nechceš přece, aby se ti rána zanítila.“

„Ne, to bych nechtěl.“ Pevně zaťal čelist. Bolest nebyla taková, aby mu dělala starosti, zato pocit zahanbení byl palčivý. „Dobře, moje milá sestro léčitelko. Dovolím ti, abys mi ruku ovázala.“

Obdařila ho povzbudivým úsměvem, při kterém se v něm cosi sevřelo. Cosi, co se velmi usilovně snažil potlačovat.

Magnus se při odchodu z hodovní síně na svého otce ani matku už znovu nepodíval. Lucia ho vedla do sousední místnosti, kde bylo bez tělesného tepla vydávaného hosty citelně chladněji. Tapiserie na stěnách zahřívaly studený kámen jen málo. Z vysokého podstavce mezi žulovými pilíři na něj zamračeně shlížela bronzová busta krále Gaia, přísně ho posuzující dokonce i nyní, když nebyl v otcově přítomnosti. Sestra požádala palácovou služebnou, aby přinesla mísu vody a obvazy, pak ho posadila na židli vedle sebe a sundala mu ubrousek z rány.

Nechal ji, aby to udělala.

„To sklo bylo moc křehké,“ vysvětloval.

Zvedla na něj obočí. „Takže se přece jen rozbilo bez příčiny?“

„Přesně tak.“

Povzdechla si, pak namočila kus plátna do vody a začala opatrně čistit ránu. Magnus skoro nevnímal žádnou bolest. „Já vím přesně, proč se to stalo.“

Ztuhl. „Ty to víš?“

„To kvůli otci.“ Její modré oči zalétly k jeho. „Ty se na něj hněváš.“

„A ty si myslíš, že jsem si představoval, že to je jeho krk místo nožky poháru, tak jako si to zřejmě představují mnozí z jeho poddaných?“

„A představoval sis to?“ Pevně mu stiskla dlaň, aby zastavila krvácení.

„Já se na něj nehněvám. Spíš je to naopak. On nenávidí mě.“

„To není pravda, že tě nenávidí. Miluje tě.“

„V tom případě by byl jediný.“

Její výraz prozářil úsměv. „Ach, Magnusi. Nebuď blázen. I já tě miluji. Víc než kohokoli jiného na celém světě. To přece víš, ne snad?“

Měl pocit, jako by někdo prorazil díru do jeho hrudi, popadl jeho srdce a pevně ho zmáčkl. Odkašlal si a sklopil zrak ke své ruce. „Samozřejmě. Já tě také miluji.“

Ta slova byla na jeho jazyku cítit tak těžce. Lži z něj vždycky vycházely hladce jako hedvábí, ale pravdu nikdy nebylo snadné vyslovit.

To, co cítil k Lucii, byla jenom láska bratra k sestře.

Tato lež pro něj byla lehká. I když ji řekl jen sám sobě.

„Tak,“ řekla a pohladila obvaz, který mu ovinula kolem ruky. „Takhle je to lepší.“

„Ty bys opravdu měla být léčitelkou.“

„Myslím, že naši rodiče by toto povolání nepovažovali za vhodné pro princeznu.“

„Máš naprostou pravdu. Nesouhlasili by s tím.“

Její ruka stále spočívala na jeho. „Díky bohyni, že se ti nestalo nic vážnějšího než tohle.“

„Ano, díky bohyni,“ zopakoval suše, než zkřivil rty. „Tvoje oddanost Valorii zahanbuje mou vlastní. Vždycky tomu tak bylo.“

Ostře se na něj podívala, ale úsměv jí na tváři zůstal. „Já vím, že tak silnou víru v něco, co nemůžeme vidět, považuješ za hloupou.“

„Nejsem si jistý, jestli bych použil slovo hloupá.“

„Někdy musíš zkusit věřit v něco většího, než jsi sám, Magnusi. V něco, co nemůžeš vidět, ani se toho nemůžeš dotknout. Dovolit svému srdci, aby mělo bezvýhradnou víru. Právě to ti dodá sílu v těžkých časech.“

Trpělivě ji pozoroval. „Když to říkáš.“

Luciin úsměv se rozšířil. Jeho pesimismus jí vždycky připadal zábavný. Hovor na toto téma spolu vedli už mnohokrát. „Jednoho dne uvěříš. Já vím, že k tomu dojde.“

„Věřím v tebe. Copak to nestačí?“

„V tom případě hádám, že bych svému drahému bratrovi měla být dobrým příkladem.“ Naklonila se dopředu a zlehka zavadila rty o jeho tvář. Magnusovi na okamžik uvízl dech v hrdle. „Musím se vrátit na hostinu. Koneckonců ji pořádají na mou počest. Matka by se zlobila, kdybych jen tak zmizela a už se nevrátila.“

Přikývl a dotkl se svého obvazu. „Děkuji ti, že jsi mi zachránila život.“

„To sotva. Ale snaž se ovládat svoje rozpoložení v blízkosti křehkých věcí.“

„Budu na to myslet.“

Naposledy se na něj usmála a pospíchala zpátky do velké síně.

Magnus zůstal dalších pár okamžiků sedět a naslouchal šumu hovoru urozených, kteří se dostavili na hostinu. Nedokázal v sobě probudit dostatek energie či zájmu, aby se tam vrátil. Pokud se ho někdo zítra zeptá, jednoduše se vymluví, že se mu udělalo zle ze ztráty krve.

Cítil se zle. Pocity, které choval k Lucii, byly špatné. Nepřirozené. A den ode dne sílily, i když se je snažil potlačovat. Po celý rok byl stěží schopen podívat se na nějakou jinou urozenou dívku – a zrovna v době, kdy na něj otec naléhal, aby si vybral budoucí manželku.

Brzy si král zřejmě začne myslet, že jeho syn vůbec nenalézá zalíbení v dívkách. Upřímně řečeno, Magnusovi nezáleželo na tom, co by si mohl otec myslet. I kdyby dával přednost chlapcům, král by ho stejně přiměl k tomu, aby se oženil s dívkou, kterou by mu sám vybral, až by ho přešla trpělivost.

A nebyla by to Lucia, ani v Magnusově nejdivočejší fantazii. Takové krvesmilné svazky – dokonce i mezi členy královské rodiny – byly zakázány zákonem i církví. A pokud by se Lucia někdy dozvěděla o hloubce citů, které k ní choval, byla by znechucená. Nechtěl, aby světlo v jejích očích, které se rozzářilo pokaždé, když se na něj podívala, pohaslo. To světlo byla jediná věc, která mu poskytovala vůbec nějakou radost.

Všechno ostatní na tomto světě v něm vzbuzovalo pocity ubohosti.

Chladnou šerou síní kolem něj procházela pohledná mladá služebná. Podívala se na něj a zastavila se. Měla šedé oči a kaštanové vlasy spletené do copu. Její vlněný šat byl vybledlý, ale čistý a vyžehlený. „Princi Magnusi, mohu pro tebe dnes večer něco udělat?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Soumrak království.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.