SALLA SIMUKKOVÁ

RUDÁ JAKO KREV

www.egmont.cz

Copyright © Salla Simukka, 2013

Original edition published by Tammi Publishers Czech edition published by agreement with Tammi Publishers and Elina Ahlback Literary Agency, Helsinki, Finland

Vydalo nakladatelství EGMONT ČR, s.r.o., v Praze roku MMXIV jako svou 4048. publikaci

Z finského originálu Punainen kuin veri přeložila Jitka Hanušová

Redigovala Johana Sandqvist

Odpovědný redaktor Stanislav Kadlec

Technický redaktor Matěj Kareš

Příprava e-knihy Art D – Grafický ateliér Černý, s.r.o.

První vydání, elektronické první

ISBN tištěné knihy 978-80-252-2829-6

ISBN elektronické verze 978-80-252-2931-6

Bylo nebylo, jednou uprostřed zimy se z mraků snášely sněhové vločky měkké jako peříčka. V hradním okně, jehož rámy byly z černého ebenového dřeva, seděla královna a vyšívala.

Zatímco tak vyšívala a vyhlížela z okna, stalo se, že se jehlou píchla do prstu a na sníh skanuly tři kapky krve. Červené kapky vypadaly na bílé sněhové pokrývce tak hezky, že si královna pomyslela:

– Ach, kdybych tak měla děťátko, bílé jako sníh, rudé jako krev a černé jako ebenové dřevo!

28. ÚNORA
NEDĚLE

1

Závěj bíle zářila. Na starý sníh nasněžila před patnácti minutami nová, čistá a měkká vrstva. Před patnácti minutami bylo ještě všechno možné. Svět vypadal krásně a kdesi vepředu se zračila jasnější, klidnější a svobodnější budoucnost. Budoucnost, kvůli které stálo za to divoce zariskovat, vsadit všechno na jednu kartu, vyprostit se jednou provždy.

Před patnácti minutami se lehký, načechraný prašan rozprostřel na povrchu staršího sněhu jako tenoučká péřová přikrývka. Ustal stejně náhle, jako se spustil, a zpoza mraků vykoukl paprsek slunce. Tak krásný den nebyl snad za celou zimu.

K bílé se nyní přidávalo čím dál víc červené. Rozlézala se, zachvacovala okolí, plazila se mezi krystalky sněhu a přitom je obarvovala. Trocha červené odlétla a potřísnila sněhovou závěj o kus dál. Barva to byla tak zářivá, že by určitě křičela, kdyby měla hlas.

Natalia Smirnovová zírala hnědýma očima na červenými kapkami poskvrněný sníh, aniž by cokoliv viděla. Na nic nemyslela. V nic nedoufala. Ničeho se nebála.

Před deseti minutami Natalia doufala a bála se víc než kdy jindy ve svém životě. Roztřesenýma rukama strkala bankovky do značkové kabelky od Louise Vuittona. Celou dobu naslouchala i sebemenšímu zašramocení. Snažila se uklidnit a namlouvat si, že není čeho se bát. Všechno přece naplánovala. Zároveň si ale uvědomovala, že žádný plán nebyl stoprocentní. Celé měsíce pečlivě promýšlená konstrukce by se mohla poškodit a zhroutit pouhým šťouchnutím.

V kabelce měla pas a letenku do Moskvy. Nic jiného si s sebou nebrala. Na letišti v Moskvě na ni bude čekat její bratr s pronajatým autem. Pojedou spolu stovky kilometrů k chalupě, o jejíž existenci ví jen hrstka lidí. Tam ji bude čekat matka a tříletá Olga, její vlastní holčička, kterou neviděla přes rok. Co když si na ni malá nebude pamatovat? Budou mít čas, aby se znovu poznaly, zatímco zůstanou ukryté na chalupě měsíc nebo dva. Tak dlouho, dokud neuvěří, že je v bezpečí. Tak dlouho, dokud se na ni nezapomene.

Natalia potlačila v hlavě neodbytný hlas, který tvrdil, že se na ni nezapomene. Že jí nedovolí zmizet. Přesvědčovala samu sebe, že není tak důležitá a že se na její místo najde v mžiku nějaká nová. Přece by si nedali tolik práce, aby ji tahali odněkud z úkrytu.

V téhle branži se čas od času vždycky někdo ztratil. A s ním i peníze. Patřilo to k rizikům byznysu, byla to taková nevyhnutelná ztráta, stejně jako zkažené ovoce v obchodě s potravinami, které se muselo vyhazovat do popelnice.

Natalia peníze nepočítala. Zkrátka jich jen nacpala do kabelky, co se do ní vešlo. Některé z bankovek byly pomačkané, ale na tom nezáleželo. Zmačkaná pětiseteurovka byla stejně dobrá jako hladká. Dalo se za ni nakoupit jídlo na tři měsíce, nebo i čtyři, pokud na sebe byl člověk přísný a uskromnil se. Dalo se s ní někoho podplatit, aby držel nezbytně dlouhou dobu jazyk za zuby. Pět set euro byla pro mnohé cena za diskrétnost.

Natalia Smirnovová, dvacet let, ležela na břiše, tváří ve studeném sněhu. Necítila, jak ji zledovatělé vločky bodaly do kůže. Necítila pětadvacetiminusový mrazivý chlad na svých holých ušních boltcích.

Země cizí je a chladné jaro její

Natalie, tebe mrazí

Muž jí zpíval hrubým hlasem a mimo tóninu. Natalii se píseň nelíbila. Natalia v písni pocházela z Ukrajiny, jenže ona byla z Ruska. Líbilo se jí nicméně, že jí muž zpíval a hladil ji po vlasech. Snažila se slova neposlouchat. To šlo naštěstí celkem snadno. Trochu finsky uměla, víc rozuměla, než sama mluvila, ale když se přestala soustředit a uvolnila myšlenky, cizí slova jí splynula, ztrácela významy a stávala se pouhými shluky zvuků, které proudily muži z úst a rezonovaly Natalii na zátylku.

Před pěti minutami myslela Natalia na toho muže a jeho poněkud nemotorné ruce. Bude se mu po ní stýskat? Možná trochu. Možná docela maličko. Na každý pád ne dost, protože ji doopravdy nemiloval. Kdyby ji opravdu miloval, postaral by se o její záležitosti, jak jí to mnohokrát sliboval. Nyní byla Natalia nucena postarat se sama.

Před dvěma minutami Natalia zaklapla kabelku. Byla naducaná bankovkami. Spěšně zahladila stopy a zkontrolovala se v zrcadle v předsíni. Odbarvené vlasy, hnědé oči, tenké obočí a rudě zářící rty. Byla bledá. Pod očima tmavé kruhy z ponocování. Byla na odchodu. V ústech pocítila svobodu a strach. Chutnaly po železe.

Před dvěma minutami hleděla do očí svému odrazu v zrcadle a pozvedla bradu. Využila příležitosti, aby si přilepšila.

Natalia zaslechla otočení klíče v zámku. Na místě ztuhla. Rozeznala jedny kroky, pak druhé a ještě třetí. Trojice. Vcházeli právě dveřmi dovnitř. Neměla jinou možnost, než utéct.

Před jednou minutou se Natalia vyřítila přes kuchyni ke dveřím vedoucím na terasu. Bojovala se zámkem. Ruce se jí třásly tolik, že se jí nedařilo dveře otevřít. Pak se jakoby zázrakem otevřely a Natalia utíkala po zasněžené terase a pokračovala na dvůr. Kožené boty se jí bořily do sněhu, ale ona jen uháněla vpřed, ani se neohlídla. Nic neslyšela. Na moment si stačila pomyslet, že by snad přeci jen mohla vyváznout, uspět, utéct, vyhrát.

Před třiceti vteřinami se ozvala tupá rána z tlumičem vybavené zbraně a kulka prorazila zezadu kabátem Natalie Smirnovové, pak kůží, tak tak se vyhnula páteři, rozpárala vnitřnosti a nakonec i kabelku od Louise Vuittona, kterou si Natalia tiskla k břichu. Skácela se dopředu do čistého, neposkvrněného sněhu.

Rudá louže pod Natalií se roztahovala a roztahovala. Požírala sníh kolem sebe. Červeň byla nenasytná a teplá, ale vteřinu po vteřině chladla. Jedny pomalé, těžké kroky se blížily k Natalii Smirnovové ležící ve sněhu. Ona je neslyšela.

29. ÚNORA
PONDĚLÍ
ČASNĚ ZRÁNA

2

Trojice do sebe strkala u dveří. Každý z nich se chtěl dostat dovnitř jako první.

– Hej, udělejte tady trochu místa, ať se tím klíčem trefím do díry.

– Ty se nikdy do žádné díry netrefíš.

Smích, zklidnění, další smích.

– Počkejte. Takhle se to dělá. Sem se strčí klíč. A pomalu otáčíš. Hódně pomalu. Wau. To je něco fakt nepochopitelnýho. Jako chápete, že jedním otočením klíče se dá otevřít zámek? Že někdo někdy vymyslel takovejhle systém? Podle mě je to třináctej div světa.

– Zavři hubu a otevři už ty dveře.

Trojice naráz zatlačila do dveří a vecpala se dovnitř. Jeden z nich málem spadl. Druhý začal vypouštět krátké, pronikavé hýkání a rozesmál se, když slyšel, jak se jeho hlas otevřeným, prázdným prostorem ozývá. Třetí zápasil s pamětí a pak vyťukal číselný kód alarmu na jeden zátah.

– Jedna... sedm... tři... dva. Ty vado, bylo to správně! Tohle je čtrnáctej div světa. Tím, že naťukáš tyhle čísla, můžeš stopnout alarm. Ty brďo. Teď už vím, co ze mě bude, až vyrostu. Bude ze mě zámečník. Je to profese, ne? Jako že se někdo živí tím, že dělá zámky? Nebo ze mě bude hlídač.

Druzí dva neposlouchali. Utíkali prázdnými, temnými chodbami a pokřikovali a chechtali se. I třetí se přidal. Smích se odrážel od stěn. Kroužil po schodišti.

– Jsme nejlepší!

Nejlepší. Ejlepší. Lepší. Epší. Pší. Ší. Í.

– A taky zkurveně bohatý!

Naschvál do sebe vrazili a spadli na podlahu. Váleli se a hihňali. Dělali anděly na kamenné podlaze. Vtom si jeden z nich vzpomněl.

– Jsme bohatý, ale máme špinavý prachy.

– No jo. Dirrrty money.

– Chtěli jsme jít do temné komory. Proto jsme sem přece přišli.

Jako kdyby si zrovna vzpomněl, co se předtím stalo. Všechno, co se událo, bylo v mlze, z níž v záblescích vystupovaly jednotlivé obrazy. Někdo zvracel. Ostatní plavali nazí v bazénu. Zamčené dveře, které zamčené být neměly. Rozbitá křišťálová váza a střepy, do kterých někdo stoupl a poranil si nohu. Krev. Hudba, která řvala příliš hlasitě. Oops, I did it again. Zapomenutý hit, který se hrál na přání stále dokola. I played with your heart, got lost in a game. Někdo bezútěšně brečel, vzlykal, nechtěl pomoc. Podlaha byla kluzká od rozlitého rumu. Páchla štiplavě i sladce zároveň.

Vzpomínky se odmítaly seřadit za sebe do logické řady. Kdo donesl tu igelitku? A kdy? Kdo ji otevřel, strčil do ní ruku, vytáhl zpět a olízl si prst? Kdy jim to došlo?

Museli si něco dát. Okamžitě. Hned.

– Máte ještě něco? Ještě jednu bych si dal.

– Já je mám.

Tři pilulky. Pro každého jedna. Dali si je na jazyk současně a nechali rozpustit v ústech.

– To nakopne. Ou jéé. To je panečku!

V temné komoře. Tma. Pak jeden z nich rozsvítil.

– Budiž světlo. A bylo světlo.

Igelitku na stůl. Otevřeli ji.

– Fuj, to smrdí.

– Peníze nesmrdí. Peníze voní.

– Tohle je fakt pořádnej balík.

– A rozdělíme se rovným dílem.

– To je paráda! Nikdy se mi nic takovýho nestalo. Miluju vás. Miluju celej svět.

– Jenom se nezačněte vocucávat. Nebo se neudržím a začnu bejt nadrženej.

– Klíďo si to tu můžem rozdat.

– To teda nemůžete. Teď se totiž pustíme do úklidových prací, milánci.

Do nádobek vodu. Bankovky do vody. Očištěné bankovky jednotlivě pověsit, aby uschly.

– Praní špinavejch peněz. To vám řikám, že tohleto je teda u mě praní špinavejch peněz.

29. ÚNORA
PONDĚLÍ

3

– Budíček! Tak vstávat! Šup! Na tvým místě ani neuvažuju, že mě posuneš!

Uši Lumikki Anderssonové se zaplnily křikem. Ječící hlas jí byl neblaze známý. Byl to její vlastní hlas. Namluvila si svým hlasem budíček do mobilu, protože počítala s tím, že ji vytáhne z vyhřáté postele lépe než cokoliv jiného. Fungovalo to. Skutečně ani nepomyslela na to, že by budík posunula.

Posadila se rozespalá na kraj postele a pohlédla na muminkovský kalendář, který visel na zdi. Pondělí 29. února. Přestupný den. Nejzbytečnější den na světě. Nemohl by to být mezinárodní svátek? Stejně byl přebytečný. V takový den těžko někdo udělá něco významného nebo produktivního.

Lumikki vsunula nohy do modrých pantoflí s ježkem a odšourala se do kuchyňského koutu. Odměřila do moka konvičky vodu a kávu. Dnes ráno by bez silného kafe mezi živé nepronikla. Byla ještě tma, až příliš tma na to být vzhůru. I když sněhové závěje byly vysoké, ráno moc neprosvětlily. Temnota ještě nepolevila. Bude udržovat tuto severní zemi v sevření až do března.

Nesnášela tuhle fázi zimy. Sníh a mráz. Obojího příliš. Jaro za rohem ještě vidět nebylo. Zima pokračovala dál a dál, nedávala vůbec naději, že by skončila, všechno kolem zmrazila v pomalé a nudné. Doma byla zima, venku byla zima a ve škole taky. Paradoxně se zdálo, že jediným místem, kde nebyla zima, byla díra do ledu v jezeře. Jenže ani tam se nedaly trávit celé dny. Lumikki na sebe natáhla velký šedý svetr a nalila si kávu do hrnku. Odešla si ji vypít do jediného opravdového pokoje garsonky o rozloze velkorysých sedmnácti metrů čtverečních. Schoulila se do ošoupaného křesla a snažila se zahřát. Oknem táhlo, i když do něj na podzim přidala těsnění.

Káva chutnala jako káva. Nic jiného si od ní ani neslibovala. Nemohla vystát všechny ty přeslazené a prapodivné čoko-oříško-kardamonovo-vanilkové kávy. Káva má být černá a silná, věci mají být věcmi, byt bytem.

Máma byla opět v šoku, když ji posledně navštívila. „Copak to tu nechceš ani trochu zútulnit? Aby to vypadalo jako domov?“ Nechtěla. Lumikki bydlela v bytě zhruba rok a půl. Nic víc než tlustá matrace na podlaze plnící funkci postele, psací stůl, laptop a křeslo. Prvních pár měsíců trvala matka na tom, že Lumikki koupí postel a knihovnu, ale Lumikki její nabídku opakovaně odmítla. Knihy ležely naskládané na sebe na podlaze. Jediný „dekorační prvek“ byl černobílý muminkovský kalendář. Proč by se měla obtěžovat nějakým budováním hnízda? Na to ať si hrají v pořadu „Bydlení je hra“. Garsonka pro ni zkrátka představovala místo, v němž stráví svá středoškolská léta. Nebyl to domov v tom smyslu, že by tam zapustila kořeny na delší dobu. Až skončí střední školu, bude moct kamkoliv odejít a nebude se jí po nikom ani po ničem stýskat.

Domov nebyl ani u rodičů v Riihimäki. Lumikki se tam teď cítila jako cizinec. Předměty a bytové doplňky jí připomínaly chvíle, na které chtěla raději zapomenout. I tak se jí vtíraly na mysl, do snů, a objevovaly se jako noční můry dostatečně často.

Rodiče na její odchod z domova reagovali podivně rozporuplně. Občas se zdálo, jako by to pro ně byla úleva. Je pravda, že atmosféra doma bývala často napjatá, ale tak to bylo vždycky. Alespoň, co si Lumikki pamatovala. Nikdy nepřišla na to, co bylo příčinou toho napětí, protože matka s otcem mezi sebou neměli žádné viditelné spory a ani ona na ně nikdy nezvýšila hlas. Před blížícím se stěhováním ji oba často a dlouze objímali, což bylo divné a otravné, protože to nebylo v jejich rodině zvykem.

Máma potom vždy vzala Lumikkin obličej do rukou a nezvykle dlouze a zkoumavě si ji prohlížela.

– Nemáme nikoho než tebe. Jenom tebe.

Tohle máma opakovala a vypadala, že se každou chvíli rozbrečí. Lumikki se cítila pod tlakem. Když si konečně s pomocí rodičů přestěhovala věci do Tampere a poprvé za nimi zavřela dveře, připadalo jí, jako by si z ramen sundala těžké břímě, o němž ani netušila, že ho nese.

– Určitě to tu zvládneš?

Na to se máma pokaždé ptala. Otcův přístup byl praktičtější.

– Flickan blir snart myndig. Hon måste ju klara sig.

A Lumikki to zvládala. Den ode dne lépe.

Ze zrcadla v koupelně na ni ovšem dnes ráno hledělo unavené stvoření. Kofein v těle plnil svůj úkol příliš pomalu. Umyla si obličej studenou vodou a stáhla si hnědé vlasy do culíku. Rodiče ji opatřili jménem podle Sněhurky, což neodpovídalo skutečnosti. Vlasy neměla černé, pleť nezářila bíle, ani rty nepoutaly výraznou červení. Barva na vlasy a make-up by dokázaly odraz v zrcadle a jméno sjednotit, ale Lumikki v tom neviděla žádný smysl. Co viděla v zrcadle jí stačilo, názory druhých nehrály roli.

Lumikki asi tři vteřiny uvažovala, co si vezme na sebe do školy. Pak se rozhodla, že si nechá šedý svetr, a natáhla si džíny. Kanady, černý vlněný kabát, zelená šála a palčáky, šedá čepice. Batoh značky Fjällräven na záda.

V břiše jí škručelo hlady. Z ledničky ji nezdravilo ani světlo. Rozbilo se před pár týdny a ona se ještě nedostala k tomu, aby ho vyměnila. Bude si muset ve školní kantýně koupit housku, nebo hned dvě. A rozhodně další kafe.

Ve dveřích školy ji zasáhl známý, hektický ruch. Všichni měli naspěch a potřebovali to dávat velmi hlasitě najevo. Třeskutě inteligentní a úžasně tvůrčí studenti uměleckého gymnázia. Lumikki věděla, že ta myšlenka byla zbytečně jízlivá, ale některá rána jí bylo zatěžko snášet všechno to pestrobarevné oblečení, dramatická gesta, všechnu tu osobitost a výjimečnost, která byla ovšem zúžena do předem definovaných mezí. Za její podrážděností nicméně dlela vděčnost. Mohla navštěvovat právě tuto školu. Nemusela být dál v Riihimäki. Hlásila se na umělecké gymnázium právě proto, aby se dostala pryč. Za jiných okolností by rodiče přestěhování do Tampere těžko schválili, ale přijetí na specializovanou střední školu byl dostatečně dobrý důvod. Během prvních měsíců na škole měla Lumikki pocit, že se dostala do ráje. Ten pocit postupně slábl, když se ze školního života stala rutina a Lumikki začala za zářícími úsměvy pozorovat také plno závisti, přetvářky, předstírání, sebeprotežování a nejistoty.

Kromě ruchu s sebou školní budova naštěstí přinášela i teplo, které probudilo Lumikkiny zmrzlé končetiny zpět k životu. Věděla, že co nevidět začne neúprosné bodání, kdy se krev naplno rozproudí do prstů na nohou a do konečků prstů na rukou. Měla by si navyknout nosit dvě vrstvy vlněných ponožek. Lumikki hodila kabát na věšák a utíkala po schodech dolů do jídelny spojené s kavárnou.

– Dneska to bude houska se salátem, nebo bez? Kuchařka věděla, na co se jí zeptat, jakmile ji uviděla.

– Nejlíp obě, odpověděla. – A velkou kávu.

– A nemusím nechávat místo na mlíko, kuchařka se zasmála a nalila papírový kelímek plný až po okraj.

Lumikki se posadila ke stolu a nechala teplo zvolna pronikat do končetin. Au, au, au. Brnění se opravdu nedalo zabránit. Chvíli držela ruce kolem hrnku s kávou a pak se zakousla do pečiva. Obložená houska byla velká a chutná. Rajče zralé a paprika křupavá. Lumikki byla za své peníze vegetariánka. Za své peníze si maso nekupovala. Když ho někdo jiný platil nebo připravil, tak ho ale jedla. Možná trochu pokrytecké, ale praktické.

K sousednímu stolu připluly tři dívky. Světlé vlasy se zavlnily. Tmavé, krátké pročechraly. Červené obtáčely kolem prstu. Bezprostřední okolí provoněl YSL Baby Doll, Britney Spears Fantasy a Miss Dior Chérie.

– Praskne mi hlava, jestli se dneska bude zas chovat, jako bych byla vzduch. Jako na večírku se mnou dělá všechno možný, ale ve škole mě skoro nepozdraví. Fakt těžko věřit, že je mu už osmnáct.

– Mně praskne hlava tak jako tak. Neměla jsem si dávat ty poslední drinky. Ani nevím, co v nich bylo.

– Hele, my jsme si aspoň dávaly jenom drinky.

Předstíraně konsternované obličeje. Rozšířené oči.

– Přece nemyslíš, že...?

– Jenom slepej by si nevšim těch Elisiných zorniček. A to, co říkala, bylo pěkně divný.

– Ta mluví vždycky divně.

– Tohle ale bylo něco!

Rozhlédnutí kolem sebe. Tři hlavy dohromady a šepot. Lumikki vypila kávu a podívala se na hodiny. Ještě deset minut než začne hodina. Vstala a vzala si neobloženou housku s sebou. Řeči parfémové mafie od vedlejšího stolu poslouchat nechtěla a ten puch byl k nevydržení.

Holky, které zajímalo jen, jak vypadají, a které se budou hlásit nejspíš na práva nebo na ekonomku. Na umělecké gymnázium se přihlásily, protože měly vysoký průměr a protože byly tak jako tak „děsně kreativní“.

Velcí umělci a ještě větší intelektuálové, pro které byla škola místem, kde se můžou předvádět.

Matematičtí géniové, kteří vypadali vždycky trochu ztraceně.

Obyčejní a průměrní, kteří zaplňovali chodby, ucpávali schodiště, tvořili dlouhé fronty v jídelně a vypadali, mluvili a voněli všichni stejně. Jejich jména si po letech nikdo nevybaví. Nikdo si je nepamatuje ani teď.

Milí a chytří, ano, i tací se našli. Lumikki ostatními neopovrhovala. Věděla, že pro spoustu z nich byla tahle role jen ochranná maska, kterou si nasazovali na obličej před začátkem školního dne, aby snáze našli své místo mezi stovkami dalších. A ona jim to neměla za zlé. Ovšem hned první školní den se rozhodla, že nepřipustí, aby splynula s jakoukoliv z těch škatulek, nenechá se vmáčknout do žádné referenční skupiny, podle níž by o ní ostatní dělali závěry.

Lumikki s vlažným zájmem a s mírným pobavením sledovala, jak se formovaly různé kategorie, skupiny a party. Zůstávala v ústraní, mimo. Nebyla ovšem žádný osamělý podivín, který se plíží celý v černém při zdech. Její jméno si pamatovali.

Lumikki Anderssonová. Finská Švédka z Riihimäki.

Ta, která měla na všechno promyšlený názor.

Ta, která sbírala jedničky jak z fyziky, tak z filozofie.

Která hrála Ofélii takovým způsobem, že se dva z pedagogů rozzlobili a zbytek dojal.

Která se nezapojovala do žádných společných školních programů ani akcí.

Která vždycky jedla sama, ale nikdy nevypadala osaměle.

Byla cizím kusem skládačky, který nemá své místo, ale přitom může překvapivě sedět téměř kdekoliv.

Nebyla jako ostatní. Byla právě jako ostatní.

Lumikki došla ke dveřím temné komory a rozhlédla se. Nikde nikdo. Vstoupila do předsíně a zavřela za sebou dveře. Nastala tma. Otevřela zkušeně a bez váhání dveře temné komory. Ruka už znala prostor před sebou. Neproniknutelná tma. Ticho. Klid. Její vlastní chvilka před začátkem školního dne. Vynulování. Nabití. Každodenní rituál, o kterém nikdo nevěděl. Ten zvyk byl vzpomínkou na minulost a zároveň i součástí přítomnosti. Lumikki musela po mnoho let vyhledávat různé úkryty, protože měla strach. Nalézat tajná zákoutí a bezpečná útočiště bývala věc přežití. Nyní už to nebyla otázka strachu, ale touhy zabrat si svůj vlastní prostor na takovém místě, které patřilo všem. Tmavá komora bylo její útočiště, ve kterém se mohla ještě na chvíli uklidnit, než vstoupila do světa řečí, hlasů, názorů a pocitů jiných lidí.

Lumikki se opřela o stěnu a hleděla otevřenýma očima do černoty. Vyprazdňovala z hlavy myšlenku za myšlenkou. Ze všeho nejjednodušší bylo oprostit se od všedních, z větší části triviálních úvah, které se točily kolem následující hodiny matematiky, možné návštěvy obchoďáku po škole, večerní hodiny body combatu. Nyní se ten povrchní rozruch nedařilo smést pryč. Něco tomu bránilo. Něco rušilo.

Pach.

V temné komoře to bylo cítit jinak než obvykle. Nedokázala ten odér definovat. Udělala krok vpřed. Něco se lehce dotklo její tváře a ona couvla zpátky, rozsvítila bezpečné červené osvětlení.

Pětiseteurovka.

Desítky pětiseteurovek visely v temné komoře a sušily se. Byly pravé? Lumikki se dotkla povrchu nejbližší bankovky. Zdálo se, že minimálně papír byl pravý. Ověřila, zda se v miskách nevyvíjejí fotografie, a rozsvítila normální světlo.

Bankovky proti světlu. Vodoznak měly, stejně tak obrazec, který se při pohledu proti světlu poskládal. I ochranný proužek a hologram byly na svých místech. Pokud bankovky nebyly pravé, šlo o velmi vydařené padělky.

Voda v miskách byla nahnědlá. Lumikki ji zkusila prstem. Voda.

Podívala se na podlahu, na které byly patrné červenohnědé skvrny. Podívala se na růžek bankovky, na kterém byla stejná červenohnědá barva. V tu chvíli věděla, co ji v temné komoře tak rušilo.

Pach staré krve.

4

Lumikki hleděla z okna třídy na jinovatkou se třpytící stromy a nízké, staré náhrobky. Bílá pohlednicová scenérie ji ani trochu nezajímala. Bylo zkrátka jednodušší spočinout očima na ní, než na tabuli nadepsaných úkolech, které vyžadovaly zapojení mozku. Myšlenky se přitom chtěly zabývat něčím docela jiným než matematikou.

Peníze v temné komoře nechala. Odešla, zavřela za sebou dveře a šla na hodinu. Nikomu se o nich ani slovem nezmínila. Měla celou vyučovací hodinu na přemýšlení, co udělat.

V životě si nejlíp poradíš, když se co možná nejméně pleteš do cizích věcí.

To bylo už dlouhé roky její motto. Žádné zaplétání, žádné potíže, žádné zásahy do záležitostí ostatních. Když byla zticha a mluvila jen tehdy, šlo-li skutečně o vážnou věc, měla od ostatních pokoj. Dokonce i teď měla chuť na celou věc zapomenout. Zapomenout na vyprané bankovky od krve. Bohužel věděla, že nemá na výběr. Peníze ji hryzaly v mysli stejně neodbytně jako v nich nasáklý pach. Nebude mít klid, dokud nepodnikne něco, co by tu záhadu alespoň trochu vyjasnilo.

Asi by to měla oznámit řediteli. Tím by se celá záležitost pohnula kupředu a pryč z její mysli. Možná, že byly bankovky součástí nějakého uměleckého projektu. V tom případě by sotva byly pravé. Ale proč by někdo vyvíjel tolik úsilí k výrobě falešných peněz? Navíc vypadaly tak opravdově, že by je policie zaručeně označila za padělky, a padělání byl zločin.

Anebo byly pravé.

Lumikki nenapadl žádný dobrý důvod, proč by se někdo rozhodl prát takové množství peněz ve školní temné komoře. A především je tam nechat za odemčenými dveřmi. To bylo nesmyslné jednání. Její mozek se snažil najít logické vysvětlení, ale marně. Zavřela oči a viděla bankovky, jak visí na šňůrách. Na tom obraze něco zásadního chybělo, klíčový činitel, který by jí vyjevil odpověď. Nebyla žádný Sherlock Holmes, který by na základě jediného pohledu dokázal sestavit bezchybný řetěz událostí vedoucí k sušícím se bankovkám.

Lumikki bude muset za ředitelem. Měla by ty bankovky posbírat a zanést řediteli. I když možná by na ně neměla sahat?

Slunce nezkrotně sálalo do větví stromů, ty odpovídaly vzdorovitým, oči sužujícím jiskřením. Mráz vřeštěl zimou až dovnitř do tepla třídy. Lumikki se otřásla. Stojící vzduch ve třídě byl ochromující, myšlenky se posouvaly ztuha.

Učinila rozhodnutí.

Lumikki vyrazila směrem k temné komoře. Chtěla se ujistit, že viděla správně. Ten výjev byl tak absurdní, že si to celé možná jen vyfantazírovala. Nebo to špatně pochopila. Třeba byla jen jedna bankovka pravá a ostatní falešné.

Nikdy nedělat příliš ukvapené závěry. To bylo Lumikkino druhé motto.

No, mluvit o mottech bylo možná přehnaně pompézní. Šlo zkrátka o principy a myšlenky, které se osvědčily jako užitečné a prospěšné, někdy dokonce spásné.

Lumikki se lekla, když proti ní zpoza rohu znenadání vyrazil Tuukka. Osmnáctiletý syn ředitele, začínající herec, který si o sobě myslel, že je kdovíjak božský. Učitelé trpěli Tuukkovu nafoukanost, arogantní způsob projevu a časté pozdní příchody se směšnou shovívavostí. I teď měl Tuukka zjevně naspěch. Nejspíš by do Lumikki vrazil loktem nebo batohem, když ji míjel, kdyby Lumikki neprovedla lehký úhybný manévr.

Naučila se vyhýbat tak, aby si ostatní nevšimli, že se vyhýbá. Pohyb se musel správně načasovat a musel být dostatečně nepatrný. Musel působit přirozeně a ne jako by jej zapříčinil někdo jiný. Lumikki se naučila takhle chovat, aby ji nepovažovali za otravnou, ale ani servilní.

Tuukka pokračoval v chůzi, která se zrychlovala skoro v úprk. Lumikki si asi ani nevšiml. Přesto bylo lepší počkat, než zmizí z dohledu, a teprve pak pokračovat k temné komoře. Lumikki otevřela dveře do předsíně, zavřela je, otevřela dveře temné komory a rozsvítila červené světlo.

Dvakrát mrkla.

Obraz zůstal stejný. Bankovky byly pryč.

Lumikki tiše zaklela. To měla za to, že nereagovala okamžitě. Co teď? Půjde nahlásit, že v temné komoře viděla bankovky, ale nemůže to nijak dokázat? Počká, až se jí někdo zeptá a pak to teprve řekne? Zapomene na celou věc a připíše to na vrub halucinaci způsobené ranní únavou?

Opřela se o stěnu temné komory a zavřela oči. Zase jí něco nesedělo. Nějaká odchylka, nějaká zvláštnost. Něco se jí uložilo v mozku a ten se nyní snažil vyhodnotit, co v tom celém nehraje. Jakmile jí to došlo, otevřela oči.

Batoh.

Tuukka nikdy nenosil batoh. Míval černou koženou tašku Marimekko přes rameno, do které se tak tak vešly učebnice, které toho školního dne potřeboval. A pokud se nevešly, nechal zbytek úmyslně doma. Látkové, barevné tašky Marimekko byly součástí dívčího školního stejnokroje, ale koženou verzi neviděla Lumikki u nikoho jiného než u Tuukky. Byla příhodným způsobem součástí předepsaného kódu, jakož i odlišujícím doplňkem. Promyšlený tah, jak splynout s masou a přitom z ní lehce vybočovat. Teď měl ale Tuukka přes druhé rameno přehozený zašlý, šedý batoh s roztřepenými okraji a špinavými ošoupanými rohy. Opravdu nevhodný pro božské stvoření přistanuvší mezi smrtelníky. Navíc vypadal nafoukle a přitom se nezdál těžký.

Tuhle rovnici vyřešila Lumikki okamžitě.

Do Coffee Housu na Centrálním náměstí se v průběhu dopoledne shlukla klasická skvadra: matky se svými miminy, pyré a řečmi o spánkovém rytmu; studentky upíjející latté, které jim dělalo velkou díru do rozpočtu měsíčního kapesného, a tvářící se, že se učí na test, i když se ve skutečnosti soustředily na snění o budoucnosti; také pár mužských v obleku s notebooky, na nichž místo prezentace běžel Facebook nebo Angry Birds. Kávovary syčely a klokotaly. Vzduchem se nesla vůně kapučína a lískových oříšků. Zákusky vypadaly chutněji, než ve skutečnosti byly. Pod zimní bundou okamžitě vyrazil pot.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rudá jako krev.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.