Pavéza bratra Žižky

Na nákladní rampě už od rána poskakovala modrá transportní bedna s nálepkami všemožných barev a tvarů. Neklopit, živá zvířata! Bodejť by taky ne, když byla plná mangabejů, černých opičích výrostků samá ruka samá noha se slušivými pankáčskými chocholkami nad přidrzlýma očima. Řádili v transportce už hezkou chvíli a my se zatím snažili vymyslet, kam nenadálý přírůstek tak nahonem umístíme. Pro jednou totiž byrokracie nezafungovala a živá zásilka se u nás v zahradě ocitla podstatně dřív, než jsme čekali. Vypustit je přímo v pavilonu opic, aniž by strávili aspoň symbolickou dobu v karanténě, přece jen dost dobře nešlo a záložní klece pro „marody“ na veterinární ošetřovně byly pro tak hlučnou, početnou a přerostlou bandu beznadějně malé.

„Dáme je do stáje k Tereze,“ rozhodl najednou zoolog Burda a zaradoval se, jak to pěkně vyřešil.

„K Tereze?“ káceli jsme se jako jeden muž. „To snad ne?“

Terezka byla půvabnou zmenšeninou hrocha obojživelného, pohledná miniaturní kopie velikosti menšího vepříka, rodovým a druhovým jménem hrošice liberijská. Obývala malou stáj s několika zamřížovanými boxy, která původně sloužila zebrám, ale jen velmi málo se hodila pro tlupu velkých rozjívených opic. Krom toho byla Terezka stvoření náladové a – v rámci objektivity nutno podotknout – také velmi hýčkané a rozmazlované. Občas se rozhodla, že je líná i sama pít. To pak nastavila svou širokánskou černou tlamu až ke mřížím a nechala si do ní lít vodu rovnou z hadice. Většinu dne trávila ponořená až po oči ve vodě a jen mrňavé kulaté uši třepetající se nad hladinou dávaly znát, jak moc je Terezka se svým hroším údělem spokojená. Do výběhu – předtím, než jsme jí vybudovali bazén – jsme ji chodili v pravidelných intervalech polévat z hadice (aby kůže, uzpůsobená věčnému vlhku afrických bažin, nevyschla a nepopraskala), to všechno k velkému potěšení Terezky i chechtajících se návštěvníků. Tereza se u toho blaženě kroutila jako poněkud obtloustlá černá břišní tanečnice a extatickým úsměvem doslova od ucha k uchu dávala najevo, že právě takhle si dokonalá dáma péči o své pěstěné tělo představuje. Po koupeli jsme ji, jak se sluší, natřeli i „člověčím“ opalovacím mlékem, aby ochranná vrstva na sluníčku vydržela do dalšího sprchování. Brzy jsme objevili, že hroší kůže vylučuje sama od sebe jakési bělavé mazivo, které se – jak jsme tak Terezku hladili dlaněmi od nosu až po věčně roztančený ocásek se štětičkou – smíšeno s opalovacím olejem roztírá po jejím hlaďounkém černém „neoprénu“ jako šlehačková pěna. Tereza pak vyhlížela jako namydlená a mnohý návštěvník to také s naprostým ohromením glosoval: „Hele, hele, voni toho malýho hrocha normálně mydlej, sleduj to!“ Zřejmě očekávali, že posléze přijde na řadu froté osuška, fén a dekorativní kosmetika Dermacol. Naprostý šok ale Terezka svým obdivovatelům způsobila, když se před prvními „porevolučními“ volbami důstojně procházela po výběhu s nápisem „Volte OF“, vyvedeným prstem v oné našlehané bílé pěně na hřbetě.

Kolegové ze spřátelené zahrady v Ústí nás však varovali, že Terezina milá příchylnost nemusí přežít její plnou dospělost a že rozzuřený liberijský hrošík, jehož dolní zuby dosahují velikosti malých klů, už rozhodně žádným mazlíčkem pro pobavení není. Věděli, o čem mluví, protože jejich hrošice Vanda byla postrachem pavilonu a se svými pečovateli nijak zvlášť vlídně nezacházela.

Tereziným úhlavním nepřítelem jsme ale (aspoň prozatím) naštěstí nebyli my, nýbrž kamna. Tereza se totiž jednoho dne, z důvodu, jehož se už asi nikdo nikdy nedopátrá, rozhodla, že elektrická kamínka stojící na chodbičce její ubikace jsou padouchem číslo jedna, a tudíž je nutno je při každé příležitosti řádně ztrestat.

Kdykoli jsme ji vypustili na chodbičku, abychom mohli uklidit její „obývák“, Tereza pomstychtivě zafuněla, sehnula hlavu až k zemi a vyřítila se rovnou na ta protivná kamna. V malých černých očkách jí přitom vždycky blýsklo tak zlověstně, že jsme myšlenky na dobu, kdy bude úplně dospělá, radši s nepříjemným mrazením v zádech zaháněli. Terezina temná nenávist ke kamnům měla ovšem i svou světlou stránku. Dokud totiž neohrožená bojovnice sveřepě třískala do napůl povalených kamen, uštědřovala jim vražedné rány hlavou a symbolicky je párala svými dobře decimetrovými špičáky, neměla čas otravovat nás, plést se nám pod nohy, válet se ve zbytcích rozšlapaného žrádla, dupat po koštěti a nesčetnými neméně vynalézavými způsoby překážet.

„Zavřete ji dozadu!“ zavelel nesmlouvavě inženýr Burda, čímž myslel zadní rohový box, z něhož Tereza nemohla vidět, co se kolem ní děje. Poslechli jsme a do jednoho z předních zamřížovaných, narychlo upravených boxů jsme s těžkým srdcem vpustili pět vřískajících opičích výrostků. Rozlétli se rázem až ke stropu a se strašlivým jekotem se nám všem jali nadávat. Cloumali mřížemi a vřeštěli, až to v nízké, dlaždicemi obložené stáji rezonovalo jako v plechovém hrnci.

„Tak,“ oprášil si spokojeně ruce pan inženýr. Pak si všiml, že kolem něho postáváme v mlčenlivém očekávání. „Aha,“ došlo mu po chvilince, „musíme zahnat zpátky Terezu.“ Nezdálo se, že by to mělo být něco těžkého, cestu chodbičkou z jednoho boxu do druhého absolvovala Tereza s přehledem několikrát denně. Jenomže to kolem ní nikdo nevřeštěl jako válečníci Zulukafrů, nelomozil mřížemi a celá stáj nebyla plná ostrého, ohavného pachu divných, děsivých a rozječených tvorů. K Terezině cti nutno podotknout, že i přes svůj zjevný strach na chodbičku opatrně vkročila. Zaváhala, couvla, ale po chvilce přemlouvání přece jen o kousek popošla. Do strany opatrně zašilhala právě ve chvíli, kdy se na mříže těsně vedle ní rozplácl příšerný černý obličej se zubatou, dokořán otevřenou tlamou ječící z plných plic. Další černí ďáblové létali vzduchem a hulákali, až všem zaléhaly uši. Uznáte, že něco tak hrůzného by nevydrželi ani daleko větší hrdinové, natožpak jedna malá, poslušná a trochu rozmazlená hroší slečna.

Tereza v hrůze vyrazila temný ryk a ztratila hlavu nadobro. Slepě se vyřítila proti zdi, zběsile dusala po stáji, vrážela do mříží i do stěn a jejích rozběhnutých sto kilo váhy hrozilo smést všechno živé v cestě. Byli jsme venku, jako když střelí do vrabců. Zabouchli jsme venkovní dveře a jen jsme se po sobě podívali. Co teď? Bylo jasné, že na chodbě Tereza zůstat nemůže, už tak hrozilo, že si ublíží, ale zrovna tak neoddiskutovatelné bylo, že kdokoli k ní teď vstoupí, aby ji zavřel, má nadosmrti vystaráno. Místo zvolna kráčejícího mazlíčka nám po chodbě lítal ryčící, k smrti vyděšený tank.

Netrvalo dlouho a k hloučku bezradně postávajícímu přede dveřmi rozvážně zamířil sám ředitel. Ani se nemusel dlouho vyptávat. Těžkotonážní dupot, tupé rány a opičí vřeštění mu byly i bez nás odpovědí víc než výmluvnou.

„Kdo to vymyslel?“ otázal se Starý chřestýš mrazivě. Tón hlasu a přimhouřené oči nenechávaly nikoho na pochybách, že vynálezce rozhodně nečeká pochvala. Mlčeli jsme. „Okamžitě ji zavřít,“ ucedil Starý chřestýš skrz zuby, aniž by se staral, je-li to proveditelné, či nikoliv. „Dovnitř půjde ten, co tu nebeskou kravinu spáchal,“ dodal ledově už na odchodu.

Pobledlý inženýr Burda jako hypnotizován poslušně sáhl po klice. Hromová rána do dveří ho vzápětí poučila, že jakkoli je jasné, z koho jde v zahradě zdaleka největší hrůza, vstoupit dovnitř jen tak bez přípravy rovná se prosté sebevraždě. Kamsi odešel, aby se po chvilce vrátil se starými dvířky bůhvíodkud před lety vysazenými, která se až dosud bez užitku povalovala na skládce dřeva. Třímal ta nízká, bytelná, železem pobitá vrátka před sebou jako bratr Žižka blahé paměti svou pavézu a takto zaštítěn vstoupil neohroženě do jámy lvové (či spíš hroší…). Škodolibě jsme za ním zavřeli a bleskurychle se nahrnuli k oknům. Zamlženými skly jsme toho mnoho neviděli. Dva stíny se nadzvukovou rychlostí prohnaly tam a zase zpátky jako v předválečné grotesce. Pak se znenadání větší stín skácel k zemi, zatímco menší po něm pomstychtivě předusal, užívaje oplechovaného štítu ležícího poraženému na prsou jako pontonového mostu. Ozvalo se pár dutých ran, třesknutí mříže, neartikulovaný křik. Pak něco vzdáleně podobného: „Áááá… sem… po… te… sem… avřít!!!“ Vřítili jsme se dovnitř a naskytla se nám nesmrtelná podívaná. Tereza sice byla ve svém boxu, zbývalo za ní jen zavřít dvířka, zato náš milý nadřízený trčel zkroucený až u stropu, zadnicí plnou pavučin zapasován ve starých jeslích na seno, které tam zbyly po původních zebřích obyvatelkách…

Celé odpoledne jsme pak do sítí chytali a stěhovali pryč ty prokleté opice. Vyváděly přitom jako postřelené, řvaly, drápaly a zmítaly se vzteky. Nebylo divu. Vám by se snad chtělo nechat se vláčet kdovíkam z míst, kde se výhradně pro vaše potěšení pořádají tak báječné zábavy?

Vánek síly uragánu

Byla jsem starý praktik, nějaký ten pátek v zoologické zahradě už jsem měla za sebou a byla jsem nezvratně přesvědčená, že časy antropomorfního rozplývání nad „něžňoučkými očičky antilop“, „roztomilými ručičkami mýválků“ a „rozkošnými čumáčky poloopiček“ už mám nenávratně za sebou. Dokud jsem neuviděla tu fotografii.

Bylo na ní „cosi“, ne větší než dvě spojené dlaně, dřepělo to vzpřímeně na jakémsi stolku – bosé tlapky nastavené do objektivu a kulaté bříško plné faldů hrdě vykulené – a v úžasu nad širým světem okolo to vraštilo malou černou tvářičku se světlejší maskou, až se tomu hlaďounká kůže na čele skládala do ustaraných varhánků. Směšnou drápkatou pracičkou se to vážně drželo za člověčí prst, který byl pro toho neskutečného tvorečka neuvěřitelně veliký. Celou kompozici doplňovala kojenecká láhev v pozadí a pod tím nápis: Ústí nad Labem, P. F. 1986.

Kolegové ze spřátelené zoo nám tímto k novému roku pyšně oznamovali, že se jim povedl úspěšný odchov několika mláďat – medvěda malajského.

Nedokázala jsem dát tu fotku z ruky. „Tohle… tohle chci…,“ pronesla jsem hlasem zpovykaného dítěte, na což jsem u sebe nebývala zvyklá, takže mě to samotnou trošku udivilo. Jenže jsem si nedokázala pomoct. V té chvíli jsem prostě trpěla nezvratnou jistotou, že nestane-li se naše zoo nejpozději ihned majitelem přinejmenším jednoho medvěda malajského, pak můj život navždycky pozbyl ceny.

„Jo, právě o té koupi uvažuju,“ zahučel nezřetelně ředitel a zamyšleně si mnul bradku. V ten moment bych byla Starého chřestýše nejraději políbila, ale jednak se to samozřejmě neslušelo a pak – projevy veškeré něžnosti budu přece moct vyplýtvat na své budoucí miláčky! Dodnes nevím, jestli Starý chřestýš ono památné rozhodnutí nakonec neučinil taky proto, že i jeho drsného srdce se dotkla směšně dojemná vizáž medvědích kojenců (což by samozřejmě do nejdelší smrti nepřiznal ani na mučidlech), ale protože on už tou dobou o malajských medvědech věděl i to, co já se teprve dovědět měla, soudila bych, že nikoliv.

Jednání mezi zahradami bývají zdlouhavá, krom toho, pro úplná mimina jsme neměli podmínky, takže uplynuly bezmála dva roky čekání. Pak konečně přišly papíry, všechna veterinární osvědčení a další a další formality, v nichž černé na bílém stálo, že se stáváme majiteli páru medvědích výrostků. On se jmenuje Wang, ona měla v „občance“ jméno Lii.

Toho rána jsem nemohla dospat do práce, což – jistě uznáte – se nestává zase tak často. A přestože bylo ještě nebývale časně, modrá avie s plachtou, která se pro mé sladké medvídky předešlého dne vypravila, už stála zaparkovaná v kryté hale. Přijeli! Otočila jsem se na patě a hnala se zkontrolovat naposledy medvědí 1+1 s příslušenstvím. Všechno bylo v pořádku. Dvě pevné palandy z dubových fošen přišroubované na stěně, naleštěné okno, jímž je budou obdivovat návštěvníci, vyblýskaná nerez miska na žrádlo a podlaha posypaná čisťounkými voňavými pilinami bez poskvrnky. Proč je vlastně nepustili do ubikace hned, jak přijeli? napadlo mě. Proč ty mé chudinky vyděšené pořád ještě trápí na korbě?

„Proč jste je…?“ vyjela jsem na šoféra, který se mezitím odkudsi vynořil a poflakoval se kolem náklaďáku, ale nenechal mě domluvit.

„Máš napsanou poslední vůli?“ přerušil mě zdánlivě nesmyslnou otázkou.

„Ptám se tě k čertu, proč…?“ pokoušela jsem se vést svou, ale on mě umlčel podruhé. Razantněji. Popadl mě za ruku a přistrčil ke sklopenému zadnímu čelu náklaďáku. „Chceš něco vidět?“

To si pište, že jsem chtěla, ale v tmavé garáži a v ještě větší tmě pod plachtou jsem nejdřív neviděla vůbec nic. Pohnula jsem se blíž a úlekem jsem si málem sedla na zadek. Dunivé zařvání a ohlušivý rachot železné transportní bedny mě doslova odhodily dozadu. Mezi podivně zprohýbanými mřížemi se objevila protáhlá rozšklebená tlama s obrovskými výhružně vyceněnými tesáky a dvě mohutné svalnaté tlapy ozdobené dobře deseticentimetrovými břitvami vyjely z klece ven. Pěkně daleko. Dost daleko na to, aby se hazardérem se životem stal každý, koho by napadlo něco tak šíleného, jako uchopit transportku za držadla a kamkoli ji přemístit. Ohromeně jsem se ohlédla. Ten nepatrný pohyb sladkým medvídkům coby záminka ještě zuřivějšího útoku postačil. Obě transportní bedny se po tom soustředěném náporu zakymácely tak, že se zahoupal celý náklaďák, jako by se v příštím okamžiku měl i se svým zuřivým nákladem převrátit na bok. Vzteklý ryk a lomoz železa vzápětí naplnily garáž až po střechu a rozbouchaly nám srdce v pěkně svižném tempu.

Neptejte se mě, jak jsme ty řvoucí zuřivce nakonec do ubikace přepravili. Už nevím. Vím jen, že to ze všeho nejvíc připomínalo Jurský park. Zakrývali jsme mříže pláty plechu, uskakovali, pokřikovali na sebe a tancovali kolem transportek s mrazivou jistotou, že v příštím okamžiku už zběsile mávající drápatá tlapa některého z nás zasáhne naplno.

Wang a Lii se po předvedeném repertoáru, příjemně unaveni, uložili k zaslouženému odpočinku ve svém novotou svítícím příbytku. My jsme si najódovali škrábance, větší škody zasypali antiseptickým práškem uzmutým našemu veterináři a šli si zase po své práci.

Druhý den jsem šla své nové přírůstky zkontrolovat jako první (čím dřív si na mě zvyknou, tím líp) a zůstala jsem stát jako tvrdé Y.

Miláčci se přes noc dobře bavili. Na drobounké třísky rozštípali dobře metr široký špalek, který měl sloužit jako podpěra palandy, zaplácali okno jakousi na první pohled neidentifikovatelnou masou (v níž se teprve při bližším ohledání dala poznat rýžová kaše, mokré piliny a medvědí sliny v dokonale kompaktní směsici) a Wang navrch okousal a pravděpodobně snědl značnou část své vlastní dřevěné „postele“. To jsem ovšem ještě nevěděla, že podobné zábavy budou na denním pořádku. A byly.

Wang, jehož exotické jméno jsme záhy počeštili a místo nic neříkajícího „Wangu“ jsme na něho libozvučně a s trochou pochopitelné trpké ironie volali „Vánku“, se ukázal být bytůstkou nesmírně bystrou a neuvěřitelně vynalézavou. Všechen svůj jiskřivý intelekt však, žel, marnil na vymýšlení co nejpříšernějších lumpáren a destrukcí. Brzy jsme zjistili, že ničení je Vánkovou základní podmínkou k životu, bez níž beznadějně chřadne a uvadá. Když jsme místo třetího zničeného špalku podepřeli palandu železnou traverzou a železem obrnili i všechny její hrany, Vánek se na vteřinku zamračil, ale pak to s jásotem pochopil jako výzvu. Trpělivě ulehl ke zdi a jal se inscenovat ne příliš akční, avšak o to účinnější scénu ze známého románu Hrabě Monte Cristo. Noc a den bez přestání drápal do zdi a za tu dobu se mu povedlo vykutat úctyhodnou díru až na cihly. Že jeho i celou podlahu poté pokrývala omítka a cihelná drť, jistě netřeba podotýkat. Nakonec nezbylo než nechat navézt hromadu obrovských špalků z co nejtvrdšího dřeva a po jednom je Vánkovi přidělovat coby hračky – vždycky když se ten předchozí proměnil v obrovskou hromadu třísek, kterou bylo samozřejmě třeba vyklidit, což zabralo většinou vrchovatě naložené kolečko. Třísky bývaly tak dokonalé, úhledné a pravidelné, že jsme se bavívali představou, že by se náš něžný Vánek mohl dát na dobročinnost a podělovat třískami chudé stařenky, aby měly co na podpal.

Vánek si ale na přílišnou dobrotu srdce nepotrpěl. Dny trávil i se svojí družkou Lii ve výběhu, ale brzy zjistil, že mísa se žrádlem odpočívá uvnitř v ubikaci už dávno předtím, než my usoudíme, že je čas krmení a milostivě mu otevřeme. Ve svém spravedlivém rozhořčení se rozhodl, že toho bohdá nebude, a všechen svůj důvtip vrhl na vyřešení problému padacích dveří. Při jeho trpělivosti, brilantním mozku a neuvěřitelně jemné, téměř hodinářské práci jeho na pohled tak neohrabaných drápů se mu to podařilo v rekordním čase. Brzy si osvojil fígl, manévr, jímž nejdřív jedním drápem, pak „zápěstím“, celou tlapou a nakonec čumákem a šíjí nadzvedl těžká padací dvířka, proklouzl dovnitř a vyjedl, na co měl chuť. Pak stejným způsobem proklouzl zpátky do výběhu a až do samého večera se tvářil jako nevinnost sama. Lii tak dobrou hlavu neměla a složitý systém otevírání dveří pro ni už napořád zůstal neřešitelnou záhadou. Vánek však z lásky k ní zapřemýšlel ještě víc a vylepšil svůj styl tím způsobem, že v momentě, kdy mu padací dvířka spočívala na šíji, natáhl jednu tlapu do strany a vzniklou škvírou dovolil Lii prolézt. Ovšem až poté, co se sám už jednou zevnitř vrátil a vymetl z misky všechno, co mu zvlášť chutnalo! Musíte uznat, že ani medvěd nebude přece tak na hlavu padlý, aby plody svého ducha dával načisto bezplatně sklidit jiným. Lii tedy musela vzít zavděk tím, co zbylo, ale nezdálo se, že by jí to nějak zvlášť vadilo.

Spokojila se s tím, že krkolomně pózovala na mohutných kmenech, umístěných ve výběhu jako prolézačka, vystrkovala tlapy z klece a příšerně se mračila na návštěvníky.

Když už se jí zdálo, že toho všeho bylo tak právě dost, nebo nějaký neopatrný milovník zvířat přistoupil příliš blízko, Lii se zaškaredila ještě strašlivěji – kůže na čele se jí přitom složila do přehlubokých záhybů – a s prudkým výpadem vpřed ze sebe vyrazila hluboké, krátké, dunivé zařvání. K bručení plyšového medvídka či k obecné představě o medvědím hlase má totiž zvukový projev „malajáků“ na hony daleko.

Nejvýstižněji to myslím zhodnotil jeden chlapeček, když se po Liině hlučném extempore bezelstně obrátil na babičku s dotazem:

„A babi, proč ten medvídek říká HU!!!, a ne brum brum?“

Vánek se podobnými dilematy ovšem nezanášel. Hulákal zvesela na všechny a na všechno, co se kolem něho šustlo, s oblibou děsil návštěvníky a dál zdokonaloval techniku otevírání padacích dvířek. Postupem času nabyl takového mistrovství, že se z toho vyvinul vleklý, leč o to urputnější souboj mezi ním a technickým úsekem zoo. Cokoli však údržba vymyslela a zkonstruovala – západky, rafinované zarážky na pera, atd., atp. – Vánek v rekordním čase pokořil a ta prokletá dvířka si otevíral dál, kdykoli se mu zachtělo. Důvěrně vám prozradím, že mýt okna, zametat podlahu a leštit kachlíky v místnosti, do níž může každou chvíli vtrhnout medvěd, není zas až taková zábava, jak by se na první pohled mohlo zdát…

Šéf údržby se ale z pochopitelných důvodů rozhodl, že je naprosto nemyslitelné, aby ve válce intelektů nad ním zvítězil nějaký medvěd. Natožpak takový, kterému do výšky „opravdového míši“ chybí dobrý metr, srst má kratinkou a hladkou jako urousaná černá myš a jeho dovnitř vbočené přední tlapy ze všeho nejvíc připomínají hákovitá železa elektrikářů šplhajících po sloupech. Z jeho spravedlivého rozhořčení vzešel posléze mechanismus tak složitý, že by se mi ho, coby technickému antitalentu, rozhodně nepovedlo srozumitelně popsat. Snad postačí, když řeknu, že celý systém spočíval v jakémsi kovovém trojúhelníku vmontovaném mezi železné desky spouštěcích dveří a že za něj šéf údržby od ředitele obdržel odměnu z fondu zlepšovacích návrhů.

Se značnou dávkou pochopitelné skepse jsem si dovolila glosovat tuto skutečnost slovy, že co se mě týče, sázím na Vánka a doufám, že v takovém případě šéf údržby svou odměnu gentlemansky a dobrovolně vrátí.

(Nevrátil, protože mezitím byla celá sázka pozapomenuta a – nutno spravedlivě podotknout – asi už i promlčena. Vánkovi trvalo rozřešení nedobytných dveří plný jeden rok…)

Je ale vysoce pravděpodobné, že kdyby se mimo to nemusel zabývat jinými, neméně důležitými aktivitami, uspěl by ještě daleko dříve. Značnou část jeho denního programu tvořila oblíbená zábava – patlání po okně. S pečlivostí sobě vlastní dokázal Vánek celé obrovské okno beze zbytku pokrýt kaší a pilinami, takže jej učinil naprosto neprůhledným. Většinou jsem prostě popadla kbelík a stěrku a pustila se do necitelného ničení umělcova díla beze slova, jen jednou jsem se nějak rozlítila víc, než bylo zdrávo.

„Ty nevděčná příšero!“ zařvala jsem na Vánka, po zdárně vykonaném díle blaženě odpočívajícího na palandě. „Podívej se, cos tady nadělal za chlívek!!!“

Pomalu po mně stočil oříškové oči plné nevýslovného zklamání nad tím donebevolajícím nepochopením. Srdceryvně vzdychl. Zamračil se. Pak se s hlubokými povzdechy hlemýždím tempem sesoukal z palandy a krokem raněného héróa se dovlekl až k inkriminovanému oknu. Přes rameno na mě vrhl další pohled, nad nímž by kámen zaplakal a – věřte nebo ne – pěkně systematicky, odspoda, se jazykem pustil do likvidování té patlanice.

Nevím, jak dlouho jsem tam v naprostém ohromení stála a snažila se srovnat si to všechno v hlavě. Jisté je, že Vánkovi se rozsvítilo dřív. V očích mu znenadání divoce zablýsklo náhlým pochopením. Vmžiku byl skokem přes celou ubikaci a nic netušící poklimbávající Lii popadl zuby doslova „za košili“. Zuřivě se zapřel a táhl ji dolů z palandy, až se jí volná kůže, za kterou ji držel, natáhla na půl metru. Vzpírající se delikventku dovláčel až k onomu nešťastnému oknu. Chybělo už jen, aby rozkazovačně napřáhl tlapu a ukázal před sebe. Ale i tak byl jeho rozezlený výraz dostatečně čitelný:

Já že bych to měl všechno oddřít sám? Tak to tedy ne! Patlalas okno se mnou? Patlala. Tak umývej!

Lii si slabounce povzdechla a bez dalších protestů se s Vánkem pokorně dala do čištění, až jí dlouhatánský namodralý jazyk lítal jako nejvýkonnější stěrka. Inu, solidarita musí být… (Šla jsem dělat něco jiného.)

Vánek měl také – jako ostatně všechny citlivé, umělecky založené osobnosti – své libůstky a averze. Většina se jich týkala jídla. S představou, že medvěd se živí medem, což občas proloží nějakým tím neopatrným uloveným vesničanem, bychom v zoologické zahradě asi dlouho neobstáli. Menu malajských medvědů připomínalo tedy spíš jídelníček slušně vedené mateřské školky. Posuďte: pondělí – rýžová kaše, ovoce, zelenina, úterý – vločková kaše s jablky, kuřata, ovoce, středa – vařený hrách, libové hovězí, chléb, čtvrtek – nudle s kakaem, dětská přesnídávka…

Obrovský hrnec nádherně vonící rýžové kaše s ovocnou šťávou v kuchyni často lákal i nejednoho vyhladovělého příslušníka druhu Homo sapiens, ale největší laskominy měl pokaždé Honza, ošetřovatel kopytníků. A žádné velké štráchy s tím nedělal. Vřítil se prostě do kuchyně, popadl lžíci a vestoje u sporáku do sebe pěkně zatepla sázel jednu za druhou. Nejdřív jsme se mu smáli. Potom jsme nadávali. To když zjistil, že „medvědí“ kaše se od „lidské“ liší snad jen tím, že je o něco méně sladká (i medvěd musí pamatovat na linii), a začal se cpát tak nezřízeně, že z porce pro dva vzrostlé medvědy zbývala obvykle sotva polovička. I přikročili jsme k odvetným opatřením. To první bylo prosté. Kaši jsme zkrátka a dobře, hned jak byla uvařená, přendali z hrnce do velké nerezové misky, ze které medvědi stolovali. Pokud jste někdy viděli pozůstatky medvědí hostiny, pochopíte, že jen málokdo by projevil tak silný charakter, aby si dopřával doslova z téhož talíře. Honza však zůstal neotřesitelný. Vletěl do kuchyně, vrhl krátký, udivený pohled na vyleštěný prázdný hrnec, a hned nato spočinuly jeho spokojeně rozzářené zraky na vrchovatě naložené medvědí misce. A kaše mizela v bezedném Honzovi tak jako dřív. Inu proti gustu…

Usoudili jsme, že je načase vytáhnout těžší kalibr. Součást zdravého medvědího jídelníčku tvořilo kuřecí maso. Nedostávali ho ovšem v podobě buclatých růžových kuřátek, jaká jsme zvyklí vídat v mrazáku každé samoobsluhy. Krmili jsme je malinkými jednodenními kuřaty vyřazenými z velkodrůbežářských provozů, která nám vozili v krabicích po stovkách. A medvědi je v obrovských kvantech, ovšemže i s peřím a vnitřnostmi, spořádali se stejným apetitem, s jakým si jejich obdivovatelé dopřávali k nedělnímu obědu stehýnko nebo kuřecí řízeček.

Medvědům jsme jejich kuřecí menu obvykle servírovali zvlášť. Tentokrát jsme se ale rozhodli jinak.

Honzu, ládujícího se plnými lžícemi, tentokrát nikdo nepeskoval. Dokonce se zdálo, že ho všichni spiklenecky přejícími pohledy ještě pobízejí. A Honza se cpal. Dokud na lžíci plné slaďounké rýže neuvízla první omatlaná kuřecí zdechlinka s mrtvolně sinalým zobákem a topornýma nožkama…

Od té doby měli medvědi kaše víc, než jí stačili sníst.

Co ovšem Vánka iritovalo do krajnosti, byla ta – dle jeho názoru – odpudivá, nepoživatelná směs, kterou jsme mu s opovážlivostí lidem vlastní předkládali pod názvem hrachová kaše. Nad miskou toho hnusu Vánek vždycky znechuceně ohrnul pysk a vzteklým řevem a mlácením se dožadoval výměny za něco přijatelnějšího, nejlépe za sladká kolínka s broskvemi a spoustou sirupu. Po týdnech marných „hrachových“ bojů jsme rozhodli, že ustoupit prostě nemůžeme, a tak Vánek v den hrachové kaše zahájil vždycky protestní hladovku.

„Jak myslíš,“ vrčela jsem neméně tvrdohlavě, když jsem sbírala pořádně těžkou misku absolutně netknutou, „nemysli si, že ze mě ještě dneska něco vymámíš.“ Chránila jsem se ovšem na delikventa, zarytě dřepícího v koutě, byť jen jedním okem podívat. I bez toho jsem věděla, že si tam zkouší repertoár svých nejdojemnějších obličejů od typu „ublížený medvěd“, přes „nevinně trpícího medvěda“ až po „medvěda vinou lidské krutosti zmírajícího hlady“.

Až jednou konečně Vánek podlehl. Miska od hrachu byla čistě vylízaná, blýskala se jako zrcadlo. Spokojeně jsem se usmála. Chtělo to jen trochu důslednosti a neustoupit, to bylo celé. Zvíře musí poznat pevnou ruku.

„Hodný Váneček, ten je hóóódný, hodný medvěd,“ vyzpěvovala jsem lichotivě, zatímco jsem Vánka s horou jeho oblíbených pochutin zavřela do sousedního boxu a začala uklízet.

Vydržela jsem ho vychvalovat právě tak dlouho, než jsem zakopla o divnou hromadu pilin. Nevěřícně jsem ji opatrně rozhrábla holínkou. Ovšemže tam byla. Celičká včerejší porce do posledního hrášku. Vyklopená z misky a pečlivě zamaskovaná pilinami…

Jen tak na okraj – taky jste už někdy měli pocit, že v tu chvíli byste zabili i medvěda?

Frustrovaný Kuba

Vypadalo to, jako bychom si chtěli z návštěvníků vystřelit a do klece místo zvířete umístili obrovitý kulatý balon polepený rozježeným hnědě kropenatým peřím. Teprve při bližším pohledu se zjistilo, že to myslíme úplně vážně. Byl to náš Kuba, výr velký, a měl vztek na celý svět. Onen přídomek výřího rodu – velký – v jeho případě sedl dokonale, Kuba měl do roztomilého drobečka vskutku daleko.

Jeho původním majitelem byl tlustý holohlavý polesný ze šumavských lesů. Bůhvíkde k němu přišel, ale už dospělého Kubu používal ke klasickému lovu „na výrovce“. Tam nejde o nic jiného, než o bezostyšné využívání ptačí naivity. Výr – ospalý a spravedlivě naštvaný – se za bílého dne uváže někde uprostřed paseky, zatímco člověk se – s flintou, jak jinak, je přece pán tvorstva – schová opodál do houští. A pak jen čeká, až první dravec, považovaný právě za škodnou, uvidí bezmocného, rozmrzele mžourajícího nepřítele, dřepícího kdovíproč uprostřed sluncem zalité louky, místo aby, jak velí zdravý rozum, seděl v šeré houšti vysokých větví a jako správná sova spal. Nad ničím takovým ovšem potenciální útočník neuvažuje. Stačí mu, že ta navrčená hromada peří tam doopravdy trčí a už pouhou svou přítomností otravuje vzduch. A rozlétne se střemhlav dolů, aby to tomu nenáviděnému tvoru pořádně vytmavil. Což je bohužel většinou to poslední, co na tomto světě udělá…

Ač Kuba patrně nechápal, k jak mrzkému účelu je využíván, dřepění na pasece s nohama upoutanýma k zemi upřímně nesnášel. A tak se jednou – zatímco jeho majitel se s funěním a v potu tváře drápal do kopce – začal potichoučku pomaloučku sápat z bedny, kterou měl polesný na zádech. Byla to vlastně dřevěná, či spíš překližková krosna s popruhy od sáněk, truhlička nastojato, jejíž vrchní část byla odsunovací. A právě těmi „dvířky“ začal Kuba polehoučku manipulovat. Snažil se tak dlouho, až se doopravdy vydrápal až nahoru a ven a panu polesnému na hlavu.

Kdyby je v tu chvíli někdo uviděl, měly by šumavské hvozdy asi postaráno o další strašidlo. „Krvavý hajný“, nebo tak něco… Při pohledu na řvoucího, pádícího tlouštíka v potrhané zelené uniformě, zběsile mávajícího rukama kolem rozdrápané hlavy, na níž se kymácí chraplavě řvoucí příšera, jež zatíná vražedné pařáty a s pomstychtivým svitem ve žlutých očích kolem sebe seká ostrým zahnutým zobanem, by musela každému tuhnout krev žilách.

Poté, co se panu polesnému povedlo (nikdo, ani on, neví jak) narvat zešílevšího Kubu zpátky do krosny, vytřít si z nejhoršího krev z očí, kapesníkem zavázat zrasované ruce a dopotácet se do nejbližší hájovny, učinil nezvratné rozhodnutí. Ten zabiják musí z domu!

A protože zoologické zahrady, ať se nám to líbí či ne, fungují občas jako jakýsi „pasťák“ pro odložené, obtížně vychovatelné jedince, které si lidi neuváženě pořídili, byla volba jasná. Ten grázl půjde do zoo.

Protože ale posílat pro tak relativně malé zvíře, jako je výr, nákladní auto, by bylo poněkud neekonomické, padlo rozhodnutí poslat ho prostě poštou jako řádně vyplacenou zásilku. Předpisy pro posílání živých zvířat existují, aniž by ovšem bylo někde specifikováno, jaká živá zvířata to být smějí a jaká nikoli. Přesto – když jsme řádsky těžkou bednu s Kubou, pro něhož jsme si přijeli, vláčeli na poštu – jsme uvažovali, co všechno by mohlo nastat, kdyby se ten výtržník z bedny, v níž cestou na káře nepřestával rámusit, dostal ven právě na poštovní přepážce.

Na poště jsme ho umístili na váhu – zhoupla se až ke kritickému bodu a paní poštmistrová si jen výmluvně poposunula brýle –, nechali jsme ho opatřit předpisovou nálepkou ATTENTION! LIVE ANIMALS a jen se modlili, aby ještě aspoň chvilinku vydržel zticha. Aspoň než vystartujeme z pošty a zmizíme v ulicích.

Kuba totiž celou cestu názorně předváděl, jak strašlivě je na nás naštvaný, a v hloubi své bedny vyluzoval přízračné syčení doprovázené zlověstným klapáním ostrého srpovitého zobanu. Celé to muselo budit dojem, že v krabici přepravujeme přinejmenším sedmihlavého draka.

Poštovní paní zdvihla ruku s razítkem – a vtom se to ozvalo. Baziliščí sykot a klapot, zuřivé chrčení a drápání pařátů.

„Mankote!!!“ nadskočila úřednice. „Co to tam prokrinda máte?“

V první chvíli nám bleskla hlavou myšlenka na útěk. Prostě zmizet a nechat toho vzteklého nerozumu osudu. Ať si ho uloží třeba do nedoručitelných zásilek! Nebo vystaví v poštovním muzeu.

Naštěstí se první vzpamatovala Lída. Udělala ty nejnevinnější průhledně modré oči a flétnovým hláskem uražené cti s bohorovným klidem odpověděla: „No husu…“

„A tááák,“ viditelně si oddechla poštovská paní a už na bednu sázela jedno razítko za druhým, Kubovy stále zuřivější protesty teď už kvitujíc jen úsměvným vrtěním hlavou. Pěkný macek houser to musí být…

Nevím, jestli to byla ta potupa – on, Bubo bubo, Jeho Veličenstvo výr velký musel vystupovat v roli tak tupého ptáka, jako je nějaký houser posílaný na pekáč! –, co poté způsobilo Kubovu celoživotní frustraci.

Jisté je, že ovládl svérázný způsob ukřivděné komunikace a vzal zavděk každým, kdo zrovna kráčel kolem jeho klece, aby si mohl vylévat srdíčko a pokřikovat na něj své nekonečné stížnosti. Nejvděčnějším objektem ale byla Mery, jejího upřímného soucitu se Kuba prostě nemohl nabažit.

Přivolával ji už z dálky, jakmile ji zahlédl.

„Úhu! Úhu!!!“ kvílel z klece čím dál naléhavěji.

A Mery, dobrá duše, odložila všechno, co měla v rukou, a horempádem chvátala za Kubou.

„Kúbíííčkú,“ křičela láskyplně už z dálky, „Kúúúbíííčkúúú, oni ti zase ubližujou, že jó?“

„Ú-uhu,“ přisvědčoval vehementně Kuba, tak žalostnou intonací, že by se nad ním kámen slitoval.

„Nekrmějí tě, že né?“ pokračovala v litování Mery a Kuba, nažraný k prasknutí, se přímo rozplýval v sebelítosti: „U-úhu, ú-húúu!“

„No jó, ty moje malá chudinečkóóó, a bijou tě, viď že jó?“

„Úhu, úúú-húú,“ zalykal se Kuba div ne v slzách nad tou nespravedlností.

A tak jim to většinou vydrželo dlouho. Mery vymýšlela stále delší a bizarnější seznamy domnělých křivd a Kuba na všechno úpěnlivě přisvědčoval.

A pak že ptáci nemají rozum…

Kdo si hraje, nezlobí

Mrňavý šikovný prstík s nekonečnou trpělivostí lovil ve škvírce mezi dlaždicemi. Tak dlouho, dokud se mu nepodařilo vydrápat ven malilinkatý kamínek. Korálkovitá očka ve skřítčí tváři zasvítila nadšením a tenký, obratný prstík se s ještě větší vervou pustil do kutání dalšího kamínku. Pod bříškem už jich měl nahamouněných nejmíň pět. Jenomže jak se tak mrňous snažil a snažil, odkudsi najednou přilétla stejná malá šikovná pracička, jako byla jeho vlastní, a nešťastnému zlatokopovi, zabranému do díla tak, že nevnímal svět, všechny jeho poklady vydrápla. A s bohorovným klidem je nadšeně přihrnula ke hromádce svých kamínků. Skončilo to samozřejmě odhalením té nebetyčné drzosti, vřískotem, jekem, divokou honičkou po celém výběhu a rvačkou, až lítaly chlupy.

Tlusté, líné a na ledaco zvyklé mývalí mámě nakonec nezbylo nic jiného, než s hekáním sešplhat ze své oblíbené „postele“ na vršíčku umělého kmene a svá rozjívená dvojčata zpacifikovat.

Mýválci Fláj a Flér si z toho ale nic moc nedělali. Netrvalo dlouho a v znovunabyté sourozenecké svornosti nosili větvičky, kamení a hrudky hlíny do misky s před chvílí ještě průzračně čistou vodou. Když je to přestalo bavit (a voda na pití se proměnila v bahnisko plné nejrůznějšího smetí), postavili se vedle sebe k zídce oddělující jejich výběh od návštěvníků, plácali drápkatými pracičkami do zdi, dělali smutné oči a dožadovali se pamlsků. Vyhlíželi přitom jako dvojice zvlášť vyvedených, pěkně zlomyslných skřítků.

Jako hračkou vzali zavděk doslova čímkoli, ale nejvíc samozřejmě milovali všechny ty úžasné věci, které návštěvníkům, naklánějícím se přes zídku, do výběhu napadaly. Zvlášť oblíbenými předměty byly kapesníky – ty se daly namáčet do vody a zase vytahovat ven, vláčet za sebou po výběhu a trhat sourozenci z tlamky.

Že hraní v žádném případě není záležitostí výhradně lidskou, je tedy myslím už dostatečně jasné, svým způsobem si hrají snad všechna zvířata. Jde jen o to, jakým aktivitám se rozhodnou dávat přednost.

V mnichovské zahradě v pavilonu tlustokožců mají veliký bazén obkroužený půlkruhovým zábradlím. Je prázdný. Jen nepatrně, tu a tam rozvlněná hladina dává tušit, že by tam třeba přece jen něco být mohlo. A tak lidi hned neodcházejí. Postávají kolem zábradlí a mezitím přicházejí další. Nahlížejí těm prvním přes ramena, čekají…

Když už to začíná být nuda a všichni by pomalu odešli, začne se řítit strop a otvírat nebesa. No, možná že ne tak doslova, ale v první chvíli, než popadnete dech po tom strašlivém leknutí, to tak zaručeně vypadá. Klidná hladina se v jeden ráz děsně rozvlní a odkudsi z hloubi se s ohlušujícím rámusem vynoří obrovitánská, dokořán rozevřená řvoucí tlama se žlutými tesáky. Mohutná černá hmota vynořující se jako vystřelená z praku před sebou hrne ohromnou masu ne zrovna voňavé vodní tříště, která vzápětí dopadne na hlavy zvědavců, co měli tu smůlu, že se ocitli nejblíž. V příšerném leknutí samozřejmě všichni instinktivně odskočí dozadu, přičemž pošlapou nohy těm za sebou, vyrazí jim plechovky s colou, rozsypou praženou kukuřici a pomačkají dámám klobouky.

Než se všichni posbírají a vzájemně poomlouvají – Entschuldigen Sie, bitte –, tak se obrovský hroší samec zase pěkně potichoučku ponoří a čeká, dokud se u zábradlí neshromáždí další várka pěkně nevědomého a nic netušícího obecenstva.

Stačí trocha trpělivosti a představení může mít reprízu. Do večera jich bude nepočítaně. Pro velký úspěch opakujeme…

Známí hračičkové jsou taky sloni. V pražské zahradě se v sezoně provozuje úžasná návštěvnická atrakce – jízda na slonech. Zájem bývá převeliký – kdo by se nechtěl svézt jako mahárádža a ještě se u toho vyfotit, aby sousedi viděli? – avšak skoro stejný zájem jako návštěvníci mají o tuhle zábavu sami sloni. Sabi, Shanti a Gulab by udělaly nevím co, jenom aby u toho mohly být co nejblíž. Problém je jen v tom, že z důvodu bezpečnosti „jezdců“ může nosit vždycky jen jedna. Ostatní musejí spořádaně čekat, až na ně dojde řada. Aby ty dvě zbývající zvědavky nelezly až k lidem, nepletly se své momentálně pracující, rozvážně kolem dokola kráčející kolegyni pod nohy, nešátraly čekatelům na jízdu po kapsách a vůbec neprováděly dalších tisíc vynalézavých nesmyslů, je zapotřebí dvou, ještě lépe tří „hlídačů“, kteří si stoupnou doprostřed výběhu a dohlížejí, aby se nepřekračovala pomyslná hranice.

Je to vlastně jakýsi druh bojové hry s jednoduchými, byť nepsanými pravidly. Sloní holky se snaží hranici přejít, my jim v tom bráníme. Násilí (z kterékoli strany je zakázáno), válečné lsti (obou stran) naopak dovoleny. A může se začít.

Slonice zahájí úpěnlivými pohledy, přičemž se „nenápadně“ sunou stále blíž. Podplácíme je cukrem, kousky chleba, piškoty a vším možným, co jsme si za tím účelem nanosili v kapsách. Brzy nestačíme pochoutky tahat tak rychle, takže dva šikovné prstíky na chobotech začnou rejdit po kapsách na vlastní pěst.

Když jsou všechny úplatky definitivně zkonzumovány, nastává druhá fáze hry. Vetři se, jak můžeš.

Pokud vám někdo někdy náhodou oznámil, že dupete jako slon, pak vězte, že tím – ať už to myslel jakkoli – ve skutečnosti složil obrovskou poklonu vašemu tichému kroku a plavné grácii. Tahle věc mě totiž – když jsem se poprvé dostala do blízkosti slonů, takříkajíc tělo na tělo – nadobro ohromila. Jen málokteré zvíře se ve skutečnosti dokáže pohybovat tak tichounkým, měkkým a graciézním krokem na mechových podrážkách jako právě slon, jehož jméno se neskutečným neprávem stalo synonymem neohrabanosti.

A tak nás „holky“ zkoušely obejít a vecpat se nám za záda. Rozumí se, že nenápadně a diplomaticky. Klátily se na místě, přešlapovaly, kývaly obrovskými hlavami a jako tichounké myšky tu popolezly o miniaturní krůček, tam se přisunuly o druhý. Kdo z vás někdy hrál dětskou hru „Cukr, káva, limonáda“, ví, o čem mluvím… Bokem se nám pokoušely všourat za záda, v naivní víře, že nám jejich manévr zůstane utajen. K jejich nezměrné žalosti se tak samozřejmě nestalo a v ten nejnapjatější okamžik zpravidla zaznělo neúprosné: „Koukejte toho nechat a mažte dopředu!“

Srdceryvně vzdychly, ale nevzdaly se. Selhala-li strategie obchvatu, nastoupila individuální jemná psychologická práce. Shanti se postavila přímo proti mně a úpěnlivě se mi podívala do očí. Zatvrdila jsem své srdce a stála neochvějně jako stráž před Buckinghamským palácem.

Shanti s dlouhatánským povzdechem, při němž jí od chobotu lítal písek na tři metry, sehnula hlavu a omatlaným chobotem mi pečlivě napatlala poměrně nové a až dosud vcelku čisté tenisky pískovou kaší. Plácla jsem ji a nakázala, ať toho okamžitě nechá. Poslechla beze slova a doslova. Nechala tenisky a mokrým, olepeným chobotem zvelebila pro změnu moje tričko a kapsy u džínsů. O těch přece řeč nebyla…

„Shanti, sakra…,“ stačila jsem jen říct, ale to už mi zaplácaný chobot plný písku rejdil ve vlasech…

A tak tichá válka pokračovala, dokud „velký sáhib“, šéf sloního pavilonu, nedal povel ke střídání.

„Holky“ byly zkrátka duše dobré a zlobily jen z čirého potěšení srdce. Však jim taky po každé úspěšně provedené lumpárně tak extaticky zablýsklo v malých očkách, až to vzbuzovalo oprávněné pochyby o vědecky proklamovaném instinktivním chování zvířat.

Při jakési kolektivní akci – myslím, že to bylo uklízení po malířích – jsme se všichni ošetřovatelé s košťaty a hadry sešli na ochozu kolem terárií, který se táhl právě nad výběhem slonů. Mytí podlah a zametání není činností právě tvůrčí, takže jsem se docela nudila. Pro zpestření jsem se v nejnižším místě vyklonila přes ochoz a – dnes už nevím z jakého to záhadného popudu – začala pokřikovat na nejbližšího slona: „Gulab! Gulinko, pojď mi dát pusinku!“

Gulab, jejíž jméno v překladu znamená Růžový lístek, se okamžitě kolébavě vydala ke mně. Bavilo mě to, takže jsem k nemalému obveselení kamarádů povykovala dál: „Pusinku, Guli! Dej pusinku, dej!“

To jsem se totiž pořád ještě bláhově domnívala, že ochoz je přece jen příliš vysoko, než aby na mě Gulab dosáhla, a bavila jsem se škodolibou představou, jak se marně natahuje a šátrá po mně nad hlavou chobotem.

Podcenila jsem její možnosti.

Ještě jsem nestačila zmlknout, když mi Gulab vyhověla s takovou razancí a vehemencí, že jsem v první chvíli nemyslela na nic jiného, než že z toho budu mít jistou smrt. Její láskyplný polibek totiž vyhlížel, jako by vám někdo s pěknou párou připlácl na obličej zvlášť ohavnou mokrou houbu plnou písku a oslintaného senného prachu. S představou něžného políbení od stvoření s éterickým jménem Růžový lístek to mělo společného asi tolik co parní válec s motýlkem.

Růžový lístek zkrátka neprojevovala ani sebemenší snahu dostát svému jménu a stát se příkladnou, romantickou osůbkou. Naopak. Usoudila-li, že její spolubydlící trčí v bazénu na její vkus už příliš dlouho, přihrnula se k ní a bez velkých skrupulí jí prostě šlápla na hlavu. Rozhodla-li se někam zamířit, kráčela volně, leč neochvějně přímo za svým cílem jako nezadržitelně se sunoucí obrněný vůz, a to pak ze slonince přes půl zahrady doléhaly výkřiky: „Kam to zase lezeš, ty stodolo?!“ případně: „Almaro bláznivá, stůj! Stůůůj!! Sakra stůůůj!!!“

Jednou vedení usoudilo, že sloní výběhy bude potřeba zavézt novým pískem. A nedalo na důrazná upozornění „sáhibů“ ošetřovatelů, že to musí být písek jemný, prosátý, zkrátka bez kamínků. Takový písek byl – pochopitelně – drahý, takže se do výběhu složilo několik náklaďáků písku obyčejného, plného šutrů, šutříčků, kamínků a kamenů. Málo platné, šetřit se zkrátka musí…

Poslední auto odjelo, ošetřovatelé odložili hrábě a lopaty a po vší té dřině si zaslouženě odskočili na oběd.

Za tu chvíli stačila Gulab-Růžový lístek pečlivě a zodpovědně z písku vybrat nejlepší střelivo a poté dobře mířenými ranami kompletně rozmlátit všechna okna v pavilonu.

Netřeba snad podotýkat, že okna s dvojitými, vakuovými, pochopitelně nekřesťansky drahými skly…

A bylo ušetřeno.

Nestane se to pravda každému, ale spoustě ženských se to – právě jako mně – stane. Vdala jsem se za pitomce.

A tak jsem najednou měla plné zuby všech chlapů, mrňavou Kačku v náručí a touhu utéct od všeho pokud možno co nejdál. Nejlépe třeba do idylického pohraničí, na venkov, kde budu dojit krávy, konečně si koupím vlastního koně a všichni mi můžou vlízt na záda. (Ono totiž, co si budeme povídat, se taky tak nějak „stalo“, že v té úžasné komunistické době se mi najednou jiné zaměstnání než nekvalifikovaná zemědělská práce nenabízelo… a ta idylka, no tak ta se samozřejmě nekonala.)

Leč stalo se.

Z autobusu jsem vystoupila na návsi v Miřkově, deset kilometrů od Tejna. (Na mapě se to jmenuje nudně a spořádaně Horšovský Týn, ale kdokoli metr za Plzní přistoupil do autobusu, zahučel prostě jen „Tejno!“, a všichni věděli, kam chce jet.)

II.
Tuty krávy a kobyla

O sedmihlavém Grakovi

N evím, jak jsem kdy mohla být tak naivní a byť jen na vteřinu věřit, že nějaké zvíře – natožpak první „pořádné“ zvíře po všech těch ohavných zatoulaných ořeších, darovaných koťatech a vodních šnecích, které mi babička blahé paměti nešťastnou náhodou vylila do záchodu – bude normální. Jako naprosto neomluvitelná zpozdilost se mi ale dnes s odstupem času jeví fakt, že nás – to jest mě a mého stejně poblázněného bratra – od oné osudové koupě neodradilo prostě nic. Ani to, že hned v první hodině poté, co jsme se stali jeho majiteli, nás náš zbrusu nový kaštanový hřebeček vyvláčel po louce v děsu z nevinného vodního pramínku běžícího přes cestu a v několika příštích hodinách se nám postaral o nervy drásající zábavu, spočívající v tom, že se naprosto žádným myslitelným způsobem nedal přimět, aby vstoupil na korbu náklaďáku přistaveného k mezi. S jankovitým koněm na otěži jsme se tedy vláčeli pěšky dobrých šest kilometrů do Sušice, abychom tam u jakýchsi skladů pokorně prosili o možnost zajet k rampě. Špinaví, potlučení a zničení na těle i na duchu jsme tam toho odpudivého výtržníka nakonec dostali metodou nebezpečně připomínající rodeo – lanem protaženým za zadkem jsme mu nejméně desetkrát „podtrhli nohy“, čímž jsme ho podle zákonů rovnováhy přinutili udělat aspoň jeden jediný miniaturní krůček kupředu…

Jeho původní majitelé tomu všemu přihlíželi vcelku nevzrušeně, na rozdíl od nás zřejmě věděli, co od svého miláčka mohou očekávat, a nepochybně v duchu jásali, že se ho konečně zbavili.

Jediná osoba, která celou dobu setrvávala v zarytém mlčení, byla naše tehdy osmnáctiměsíční Kačka – mimochodem, o pouhé tři měsíce starší než náš zbrusu nový kůň. Protestovala tak proti našemu zjevnému ignorantství, a velmi brzy jsem si začala říkat, že na jejích názorech mohlo něco být.

Zahájila to hned při příjezdu, když kategoricky odmítla vstoupit pod střechu, mimochodem nádherného starého mlýna, kam nás majitelé a chovatelé celého stádečka koní pohostinně zvali. Nepomohly zapomenuté panenky jejich dnes už dospělých dcer, obětavě shledávané po koutech a snášené starostlivou paní domu, nepomohlo chování, domlouvání, a posléze ani výhružky fyzickým násilím. Káča prostě řvala jako siréna a vedla svou. „Jééén! Jééén!!!“ ječela jako najatá a v panické hrůze mě škrtila oběma rukama zavěšená na mně jako šimpanzí mládě. Ač za normálních okolností už dávno jakž takž smysluplně konverzovala, najednou se prostě nezmohla na nic jiného než na svou osobní ohlušující a uši rvoucí verzi příslovečného určení místa, o něž jí v tuto chvíli šlo nejvíce – ven! Jakmile se ocitla na trávníku před mlýnicí, bylo všechno v pohodě, a tak jsem se svým kafem od panímámy prostě tábořila venku. Dojednávat podmínky koupě a prodeje tak, že se ciframi a informacemi bude naplno přeřvávat jedno vzteklé zešílevší mrně, opravdu dost dobře nešlo, takže sotva zbývalo co jiného.

Konečně si tam uvnitř plácli a nadešel onen velký okamžik – vzájemné představení. Hospodář vyběhl na dřevěnou pavláčku a začal zvonit velikým mosazným zvoncem, jehož zvuk se rozléhal do daleka a odrážel od pustých šumavských kopců okolo. Dlouho se nedělo nic. Pak to bylo jako ve filmu. Na obzoru se objevilo zvolna klusající stádečko, hřbety černé a plavé, hřívy a kopyta. Jak se koně blížili a zrychlovali, slyšeli jsme už jejich dusání a vítr k nám zanášel ostrý letní pach koňského potu. Dvorek byl najednou plný prachu, pofrkávání a ržání. Pod jednou z plavých kobylek se motalo sotva tříměsíční, úplně žluté hříbě, upomínající na to, že pan Dumas, který oblíbenému hrdinovi mého dětství, d’Artagnanovi, přisoudil žlutého koně, nemusel zase až tak moc fantazírovat.

„Támhleten!“ ukázal neomylně prstem pán domu na štíhlého tmavého hnědáka, pošťuchujícího právě kdesi vzadu všechny ostatní, a označil tak na několik příštích let náš osud. Zhmotnělý v podobě lesknoucího se tmavohnědého koňského výrostka s divoce rozházenou smolově černou hřívou a očima, ze kterých koukalo po oněch příslovečných deseti čertech.

„Podívej, Kačenko, koukej, tohle odteďka bude náš koníček! Vidíš ho?“

Na Káču však mé infantilní extatické prohlášení věru žádný dojem neučinilo.

„Já ale ci toho slutýho, toho nědýho neci,“ prohlásila s vědoucím výrazem.

„Ale ne, ten je ještě malej, víš? My budeme mít toho hnědýho, podívej se, jak je krásnej! No, jakpak dělá koníček?“ vtírala jsem se. Bez úspěchu.

„Já ci slutýho!“ trvala Kačka na svém o poznání hlasitěji. Nesmiřitelně.

Inu, ve své neotřesitelné nadutosti dospělých jsme s pohrdavými úsměvy mávli rukou nad jasně vysloveným názorem, jen proto, že věk jeho šiřitele se dosud počítal na měsíce.

Koupili jsme toho „nědýho“.

Jmenoval se Grak.

Sedmihlavý Grak by bylo bývalo příhodnější. Hned první den mě porazil na zem. Druhý den kousl. Mimochodem, dost citelně. Pak zahájil jednu ze svých dlouhodobých zábav – destrukci stáje. Kopal do pažení, ohryzával prkna a vůbec si počínal tak strašně, že jsme se rozhodli naučit ho nosit jezdce o něco dřív, než by jako čistokrevný hucul správně měl. Dřív než nám z přemíry bujnosti zdemoluje stáj.

K práci pod sedlem měl Grak velmi specifický vztah, jako ostatně skoro ke všemu. V podstatě ho to bavilo. Na druhou stranu ale nemohl ztratit tvář natolik, aby připustil, že to snad na něm nedejbože poznáme. Jízda na něm tedy připomínala boj o holý život. Ne že bychom si neužili dlouhatánských poklidných vyjížděk po lesích a do nedohledna se táhnoucích loukách, nicméně v každém, doslova v každém okamžiku jsme museli být připraveni na to, že se kdykoli může rozpoutat peklo.

Pokojně a zvolna cválající kůň tak najednou, doslova ve zlomku vteřiny vyletěl všema čtyřma do vzduchu, aby posléze dopadl a zmizel o dva metry stranou v nejhustším křoví u cesty. Jezdec pak poslušen zákonů fyziky okamžik setrval ve vzduchu nad místem, kde ještě před chvilinkou bylo relativně bezpečné koňské sedlo, načež se stále ještě v pomyslném sedu zřítil plnou vahou na… no řekněme na cestu. A jen praskot přilehlých houštin ho informoval, kudy že se to Grak právě řítí k domovu.

Mého bratra jednou sundal zvlášť kuriózním způsobem. To když s ním v plném trysku zahnul do pole vzrostlé kukuřice a za vydatného přispění nepoddajných, až běda pevných kukuřičných stvolů ho doslova sedřel ze sedla.

Zkrátka náš Grak uznával zásadu, že v jízdě a ve válce je dovoleno vše, a s gustem se podle ní zařizoval. Rovnocenný boj se zdatnými jezdci přímo miloval a při takových příležitostech neváhal nasadit vlastní zdraví, leckdy možná i život. Krkolomné skoky, „kočičí hřbety“, úmyslné kácení se do škarpy, nebo dokonce zlatý hřeb – pád k zemi a následné převalování po hřbetě kolikrát ohrožovaly zdraví toho blázna stejně jako naše vlastní.

Na druhou stranu byl Grak svým způsobem gentleman a nikdy ho nenapadlo chovat se podobně hrůzně k lidem, kteří jezdit neuměli. Krom toho musíte uznat, že sundat během vteřiny „jezdce“, který se kácí na všechny strany dřív, než kůň vůbec vykročí, není žádný správný rajc, a pro někoho, kdo si je vědom své ceny, by to bylo propastně pod úroveň. Na druhou stranu ale zase nebylo myslitelné, aby se někdo jako Grak něčemu prostě jen tak „bez řečí“ podvolil. Natožpak něčemu tak nudnému jako ploužení se krokem a vození všech našich přátel a známých a posléze i všech jejich kamarádů a příbuzných, kteří po oné velkolepé atrakci zatoužili.

Vymyslel tedy svou vlastní soukromou zábavu, jež by se dala stručně charakterizovat jako „jezdecký pomník“. O co šlo?

Dotyčný jezdec se vydrápal, byl vysazen či vystrkán do sedla, nadechl se, poněkud roztřeseně se narovnal, upřel pohled do dálek a nesměle pobídl koně patami. Zvíře hluboce vzdychlo, vyrvalo mu otěže z ruky a sehnulo hlavu až k zemi. Dál probíhalo všechno podle téhož vzorce. Ten mamlas se prostě nehnul z místa. Když už zoufalcovo kopání do žeber připomínalo spíš bušení do sudu, vydal několik hlasitých zachrčení hodných tvora v posledním tažení a s podlamujícíma se nohama udělal jeden miniaturní krůček stranou. Nikdy dopředu. V téhle chvíli to potenciální jezdec obvykle vzdal.

Na ty, kteří ještě neměli dost, Grak nepatrně přitvrdil. Popošel, ačkoli pravý stav věcí by spíš vystihovalo „odploužil se“, k nejbližší mezi či kopečku a tam se postavil zadkem nahoru, s prolomeným hřbetem a hlavou na zemi. Krkolomný posez za těchto okolností nevydržel nikdo déle než tři minuty.

K oblíbeným provokacím patřilo také zarýt se hlavou do houští nebo se namáčknout tak blízko k plotu či stěně, že jezdec chvatně tahal nohu ze třmene v oprávněné hrůze, že jeho koleno přijde k úhoně.

Když zdeptaný nešťastník konečně pochopil, že jeho sen o svezení na koňském hřbetě vzal vinou té zlomyslné polomrtvé potvory definitivně zasvé, s kyselým obličejem slezl zas dolů. Načež jsem šla do sedla já či bráška a umírající zvíře náhle zázračně ožilo. Oči zablýskaly, uši se zatočily jako korouhvičky a nohy jako strunky netrpělivě zatančily po zemi. Zuby skously cinkavé udidlo a Grak sebou jen škubal samou nedočkavostí divokého letu. Stačilo jen nepatrně povolit otěže a lehýnce se dotknout boků a z místa dosavadní potupy vystartoval bleskurychlý tmavohnědý šíp. Někdy mi připadalo, že se na ty protažené obličeje zanechané za sebou ještě triumfálně ohlíží…

Ze všech nejvíc si ale dal záležet na mé kamarádce Máše. Máša a Dáša byly identická dvojčata, městské slečny, cukrářka a fotografka. Když k nám přijely na víkend, rozhodla se Dáša, že svou sestru profesionálně zvěční. Jak jinak než na koni. Jenomže Máša se bála tak, že dokázala neuvěřitelné – dvakrát za sebou spadla jen během produkce „jezdeckého pomníku“. Grak zajásal a rozvinul celý svůj repertoár. Lezení do křoví, potácení, koně přelomeného v půli. Něco takového se nedalo fotit ani omylem, a kromě toho zářivě bílý Mášin svetřík, její představa jezdeckého úboru, doznal už tou dobou značné úhony – Grak si o něj při opakovaném nasedání s gustem otřel tlamu důkladně zmazanou od rozžvýkané trávy.

Zavedli jsme tedy Graka i s jezdkyní do dvora v blahé naději, že tam tak strašně zlobit nebude. Jako obvykle jsme se krutě mýlili. Grak fotogenicky umístěný doprostřed dvorku se oproti svým zavedeným zvyklostem dal do lenivého, nicméně nezadržitelného pohybu. Navzdory všemu povykování a cloumání otěžemi se krok za krokem šinul přes dvůr. Zdálo se nám, že nic tragického se nemůže stát, takže jsme se spíš smáli a zahrnovali nedobrovolnou jezdkyni radami k zastavení. Že se něco dít může, a už jen z toho důvodu taky bude, jsme zaznamenali vzápětí. Grak svým rovnoměrným tempem zamířil rovnou k otevřeným dveřím do stáje. Ty byly samozřejmě dost vysoké na to, aby jimi prošel kůň. Pochopitelně i na to, aby jimi prošel vzpřímený dospělý člověk. Ale už ne na to, aby jimi bez úhony projel strachy prkenný člověk na koni. Křivdil by Grakovi, kdo by si myslel, že mu snad něco tak jednoduchého nebylo jasné. Vůbec neměl v úmyslu do stáje vlézt. Rozhodně aspoň ne celý. Zastavil se tak, že uvnitř měl hlavu, krk, přední nohy a půl těla, zatímco v nelíčené hrůze ječící Máša, obličejem doslova nalepená na zdi nade dveřmi, a zadní půlka koňského těla byly venku. Nedalo se dělat vůbec nic. Řvoucí Máša se bála hnout, v oprávněné hrůze, že jediným dalším krokem kupředu ji to zlomyslné zvíře smete na zem. Stejně tak se bála slézt, protože představa koňského zadku, přes který se souká k zemi, jí na optimismu taky nepřidávala. Vzít toho odporného provokatéra u huby a donutit ho vycouvat rovněž nešlo, z toho prostého důvodu, že ve dveřích už nebylo vůbec žádné místo, kudy bychom se kolem něj mohli protlačit dovnitř. A Grak vypadal, že tam ke své naprosté spokojenosti může trčet do soudného dne. Nakonec nezbylo než vysadit okénko a jako v akčním filmu se jím procedit do stáje.

Po tom všem se Dáša s těžkým srdcem rozhodla změnit ideu i kompozici. Snímek bude představovat jezdkyni právě se navrátivší z vyjížďky, tudíž Máša bude stát bezpečně na zemi a jen bude třímat Grakovy otěže. Grak sice odmítl pózovat jinde než na kopečku uprostřed dvora, ale i tak to při troše dobré vůle šlo. Máša nasadila běloskvoucí úsměv, Dáša odborně nastavila clonu.

„Ták, už to bude,“ šveholila profesionálně. „Zvedni mu kousek hlavu, koukni se na mě.“

„Áááúúú!“

Máša tancovala na kopečku po jedné noze, zatímco oběma rukama si držela tu druhou, na níž se kromě obrovské trhliny ve značkových džínech skvěla i parádní modřina od zubů.

Grak lítal s vlajícími otěžemi po dvoře.

Z fotografování pro ten den jaksi sešlo.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .