KAPITOLA 4

Obětní beránek

Dneska jsme na počest mého prvorozeného syna obětovali jehně. Vždycky jsem doufala, že někdy dostanu příležitost napsat takhle skrznaskrz biblickou větu.

Le méchoui, severoafrická jehněčí pečeně, patří v rodině mého manžela k dlouholetým tradicím. Konala se, když se narodil Gwendal, a od té doby pak vždycky u příležitosti narození dalšího dítěte v rodině. Někde v archivu máme snímek ze sedmdesátých let, na němž můj tchán s vousem až do pasu ohlodává – v neandrtálském stylu – zbylé jehněčí stehno. Tohle jídlo patří k přechodovým rituálům, je to zároveň vítej a sbohem. Oslava začátku našeho nového života coby rodičů a toho, že přestaneme být městskými lidmi a stanou se z nás villageois.

Během posledního roku jsem zažila tolik změn, kolik jich jen člověk za pouhých 365 dní snese. Alexandrovi bylo pět měsíců, když jsme poprvé vyrazili do New Yorku na křest mé knihy; musela jsem ho zvednout do svislé polohy, aby ho mohli vyfotit na pas. Když se kniha objevila na pultech knihkupectví, těsně před Valentýnem, čekala jsem, že mnou proběhne nějaký elektrický výboj, kdykoli si někdo přečte první větu. Nebyla jsem si jistá, jak se ten den budu cítit. Probudím se v pohádkových plesových šatech – nebo se proměním v dýni?

Měla jsem to štěstí, že přesně na tohle téma jsem dostala pár rad od Diane Johnsonové, autorky románu Rozvod a dalších příběhů o dobrodružstvích Američanů ve Francii. (Podezírám ji, že má svoji temnou stránku. Je totiž taky spoluautorkou scénáře k filmu Osvícení.) Byla tak laskavá, že se se mnou jednou odpoledne sešla na makronky v Ladurée ve čtvrti Saint-Germain. Vnitřek té čajovny připomíná salon nějakého výstředního anglického šlechtice – který se nikdy úplně nevrátil z koloniální služby v Šanghaji. Na zdech jsou namalované exotické palmové listy a ukazatel k toaletám se skrývá za červenými lakovými paravány. Když jsme si obě nalily čaj, vzhlédla jsem od svého darjeelingu a citronových makronek. „Takže,“ začala jsem a snažila jsem se, aby to neznělo moc dychtivě, „jaký to byl pocit, když vám vyšla první knížka?“ Diane se naklonila přes stolek – bradu neměla moc vysoko nad jeho okrajem – a zadívala se mi do očí. „Nečekejte, že se váš život změní,“ prohlásila. „Nezmění se ani trochu. Když mi vyšla první kniha, byla jsem tak zklamaná, že jsem okamžitě vyrazila do kadeřnictví a řekla jsem: ,Udělejte ze mě blondýnu!‘“

Nejspíš jsem otevřela pusu překvapením. Nejdřív ze všeho se mi mihlo hlavou: Panebože, to jsem tak průhledná? A hned vzápětí: Panebože, co když má pravdu? Až se uvidíme příště, možná ze mě bude ohnivá zrzka.

Faktem je, že jsem opravdu čekala, že mi ta kniha změní život. Snažila jsem se vydobýt si ve světě svoje místečko, nezávislé na manželovi, dítěti, rodičích. Zabodnout někam vlajku: tady je to moje. I kdybych neprodala jediný výtisk, jen při představě, že ta kniha vyšla, jsem se cítila trochu lépe ve vlastní kůži. Moje velká očekávání a skutečný život se pomaličku blížily k sobě – stránku po stránce.

K domu Gwendalových kmotrů jsme přijeli za soumraku. Z polí nedávno sklidili letní pšenici a sláma už byla shrnutá a svázaná do kotoučů úhledných jako obrovské špulky nití. Apéritif – kam se vrtne moje tchyně, tam se zakrátko objeví šampaňské – se podával z popraskaného dřevěného trakaře v rohu zahrady.

Affif a Annick jsou nejlepšími přáteli mých tchánů už čtyřicet let, od jejich studentských dob v osmašedesátém. Dokonce i dneska je snadné představit si je v nějaké kavárně, v jedné ruce ručně balenou cigaretu a v druhé pivo, jak se dohadují, jestli jsou lepší Beatles, nebo Brassens.

Affif a Annick bydlí v kamenném selském stavení, které se v její rodině dědí už po několik generací. Ze starých stodol udělali galerii a z bývalého seníku pohodlnou ložnici pro své dvě dcery a smečku vnuků. Slepice chovají vzadu. Po pozemcích bloumají dvě želvy v barvě spadaného listí a ohlodávají, co spadne ze stolu. Jsou velmi dobře živené. Je tady také kotě s jedním okem modrým a druhým hnědým, které se každé ráno otírá o kuchyňské okno. Affif má pořád po ruce dalekohled, aby mohl vnoučatům ukázat lišky, které se čas od času prohánějí po okolních polích.

Nazítří ráno jsem vstala časně – ale jako obvykle ne dost časně. Affif byl v kuchyni už od svítání, opékal papriky, loupal cibuli a namáčel rajčata do vroucí vody, aby z nich mohl sloupnout tenkou kůžičku. Affif se narodil a vyrostl v Alžírsku, a přestože žije ve Francii už třicet let, v jídlech, která vaří, se často snoubí dvě kultury – jehněčí tažín s bílým vínem místo vody; plněné zelné listy ochucené kmínem a zasypané hrstkou strouhaného sýra Gruyère. Když zaslechl zavrzat schody pod mými kroky, vzhlédl od nože. Kudrnaté vlasy měl teď prošedivělé a nakrátko ostříhané, ale kdysi dávno musel nosit opravdu pořádné afro.

„Bonjour, ma belle. S’il te plait, přinesla bys mi ze zahrádky trochu tymiánu a pár bobkových listů z toho stromu v rohu dvora?“ Všimla jsem si, že se za mnou dívá oknem, když jsem běžela přes trávník. Ani po takové době si není úplně jistý, že mu jeho nejoblíbenější městské děvče přinese tu správnou bylinku.

Během minulého desetiletí pro mě byl Affif kuchařským guru. Je to umělec a vaří stejně, jako maluje, se sebejistotou dávno nacvičené techniky a dávkou inspirace navrch. Jeho „recepty“ jsou víceméně jenom seznamy přísad. Držím se v jeho blízkosti, když v kuchyni seká hrst petrželky a míchá olivový olej s velkou lžící kořeněné harissy. To je jediný způsob, jak se něco naučit. Vzácné útržky rad padají jako kamínky a já je v průběhu času sbírám a třídím.

Přílohou k jehněčí pečeni budou tradiční bílé fazole dušené s rajčaty a bylinkami. V míse na lince ležely svazečky čerstvého koriandru a cibulky propíchané hřebíčkem.

Po snídani si moje tchyně sedla, aby oloupala hromadu mrkví. Alexandre trůnil vedle ní ve vysoké dětské židličce a zkoušel si svoje nové zoubky ohlodáváním tenčího konce jedné karotky. Nicole, která má držení těla jako tanečnice a světlé prošedivělé vlasy jí sahají do půli zad, je pro mě ideálem francouzského ženství. Urovnala si rukáv jednoduchého černého topu, který jí sklouzl z ramene. Pomyslela jsem si, a nikoli poprvé, že je až moc elegantní na to, aby byla něčí babička. Ovšem ona, jako většina Francouzek d’un certain âge, v tom žádný rozpor neviděla.

Posadila jsem se vedle ní a chopila se nože. Pořád jsem kolem své tchyně chodila tak trochu po špičkách. Moje kniha měla nějaké nezáměrné, nicméně závažné důsledky.

Propuklo to před pár měsíci u jídelního stolu v našem pařížském bytě. Dala jsem Nicole přečíst svázané korektury té knihy a těšila jsem se, až se dozvím její názor.

Začalo to zlehka. Nicole je psychoanalytička; mluví klidným, vyrovnaným tónem, který musí být pro její pacienty velmi konejšivý. „J’ai été choquée. Šokovalo mě, že jsi použila naše pravá jména.“ Odložila jsem vidličku a nechala velký list salátu napůl připíchnutý na talíř. Francouzi salát zásadně nekrájejí. Místo toho ho skládají a tohle složité origami pořád vyžadovalo z mé strany jisté soustředění.

Nesmírnost chyby, které jsem se dopustila, se mi v krku proměnila v obrovský knedlík. Přečetla jsem každou kapitolu Gwendalovi nahlas. Ukázala jsem každému ze svých přátel pasáže, kde jsem se o nich zmiňovala, a zeptala jsem se, jestli by chtěli, abychom jim změnili jména. Moji rodiče byli tak nadšení mým plánem, že se mi ani nemihlo hlavou, že bych se jich měla zeptat. Proč jsem nepožádala o svolení Nicole? Najednou jsem si připadala jako jedna z těch pitomých turistek, které si vyfotí nějakého afrického válečníka a ukradnou mu duši. Tohle bylo faux pas století – bílý slon tak obrovský, že jsem si ho vůbec nevšimla, dokud se na mě neposadil. Ačkoli tchyně anglicky uměla dost dobře, aby pochopila obsah textu, byla jsem si celkem jistá, že nepostihla jeho tón, který byl vřelý a láskyplný. Prostě mě nikdy nenapadlo, že by moji knihu mohla považovat za vpád do svého soukromí, za hluboce zraňující druh voyeurství. Prostě jsem myslela, že na mě bude hrdá, stejně jako moji rodiče. Můj otec měl jedno úsloví: Myslet znamená houby vědět.

Chyba v úsudku, jíž jsem se dopustila, nebyla jen kulturní, ale taky osobní. Ve Francii existuje zcela zřetelná a nepřekročitelná hranice mezi veřejným a soukromým životem. Mají tu zákon na to, že paparazziové nesmějí fotit děti slavných lidí, a rozhodně nepřistihnete Pařížana, jak v letadle vykládá cizímu člověku svůj životní příběh. Ačkoli francouzští politici dnes tweetují a první dáma je bývalá modelka/popová hvězda, tato kultura neoceňuje takovou tu zpovědní katarzi ve stylu Oprah, na jakou jsme zvyklí v Americe. Ministryně spravedlnosti ve vládě Nicolase Sarkozyho měla nemanželské dítě, a nikdo nevěděl (nebo spíš nikdo nesměl prozradit), kdo je jeho otcem. Představte si, že by se Hillary Clintonová nebo Nancy Pelosiová pokusily o podobný kousek.

„Et la maladie de…“

Nicole tu větu nemusela ani dokončit. Už to byly čtyři roky, co můj tchán zemřel v osmapadesáti letech na rakovinu střev. Zrudla jsem studem a výčitkami svědomí. Měla jsem mít víc rozumu. Ona se pořád snaží dát svůj život zase dohromady, a ty popisuješ jeho pohřeb úplně cizím lidem jako nějakou snobskou zábavu. Zasloužíš si postavit na pranýř, aby na tebe po zbytek tvého života káleli holubi.

„Je suis désolée“… Já nechtěla…

Nedořekla jsem dvacet vět, každou nedostatečnější než předchozí. Francouzská slovní zásoba mě opustila, jak se mi ve chvílích stresu stává často. Chtěla jsem říct ještě něco, ale nedokázala jsem to: Já to přece taky prožívala. Ta kniha nepředstavovala jen nějaké bezcitné voyeurství. Neztratila jsem sice manžela nebo otce, ale ztratila jsem člověka, kterého jsem měla ráda, nedílnou součást své nové rodiny. S Gwendalem jsme byli svoji teprve šest měsíců, když mému tchánovi stanovili diagnózu. Sotva jsem si tehdy ve francouzském životě smočila palec. Když jsem postávala na nemocničních chodbách a zlobila se na doktory, kteří s námi mluvili povýšeně nebo odmítali odpovídat na otázky, tehdy se pro mě Francie stala skutečnou, stalo se z ní víc než změť sladkého, krémem plněného pečiva a dlážděných uliček. Tenkrát jsem si uvědomila, že jsem se vydala všanc státu, jazyku, profesní etice, a dokonce i systému zdravotní péče, kterému jsem tak úplně nerozuměla. Byla jsem bezmocná a vyděšená.

„Je ne comprends pas,“ pokračovala Nicole. „Ce n’est qu’une description de notre vie.“ Vždyť je to jenom popis našich životů.

Existuje jeden citát z Victora Huga, který se francouzští studenti naučí velmi záhy: „Chateaubriand ou rien.“ Hugo se už ve velmi mladém věku rozhodl, že se stane slavným spisovatelem, součástí literárních dějin, stejně jako Chateaubriand – nebo ničím. Jinými slovy, jestli nejste dost dobří, abyste napsali mistrovské dílo, nepište raději vůbec. V tajuplných sférách francouzské literatury se najde jen málo uznání pro psaní coby řemeslo – něco, v čem se můžete vyškolit a zlepšovat se v tom. Zde se klade zásadní důraz na genialitu, provokaci a inspiraci.

Abych jí nekřivdila, moje tchyně nebyla jediná, kdo to nechápal. Ačkoli jsem se svým francouzským přátelům hodně snažila vysvětlit, co dělám, pořád nedokázali pochopit, že vyprávím pravdivý příběh o něčem tak bezvýznamném, jako je můj vlastní život. Žánr memoárů v této podobě prostě není ve Francii znám. Mémoires ve francouzském smyslu toho slova píší bývalí premiéři, vědci, kterým se podařilo najít lék na obrnu, dobrodruzi, kteří vylezli na Everest bez kyslíku, ne pařížské Američanky něco po dvacítce, které se učí vyšlehat domácí majonézu nebo vykuchat svou první rybu. Jistě, ta kniha nebyla žádný Tolstoj, ale doufala jsem, že má co říct k otázce, jaké to je, budovat si život v jiné kultuře.

Po zbytek večera jsem se snažila vykoktat nějakou odpověď a hledala vhodná slova, která by vyjádřila, že to ode mě bylo neohleduplné a nerozvážné. V deset hodin jsem si připadala jako hadr vyždímaný důkladně od jednoho konce k druhému.

„Co se to právě stalo?“ zeptala jsem se Gwendala, jakmile jsem za Nicole důrazně zavřela dveře. Připadalo mi, jako by mě někdo praštil do břicha. Tolik jsem se snažila omluvit za vlastní necitlivost, až mi skoro uniklo, jak lhostejně moji knihu odsoudila. Dorazilo mě to n’est qu’une. Vždyť je to jenom popis našeho života. Několika slovy šmahem postavila veškeré moje francouzské zkušenosti a zážitky (nemluvě o dvou letech svědomitého psaní a úprav) na úroveň pouhé sekretářské práce, která ode mě nevyžadovala víc talentu či úsilí než přepisování rozhovorů nahraných na diktafon. Ten večer znamenal facku pro nás obě, zůstala po ní červená šmouha a bude nějakou dobu trvat, než vybledne.

Na moje první méchoui před několika lety koupil Affif jehně od místního chovatele, porazil je a připravil je sám. Jenže porážení zvířat se řídí předpisy, které se stále zpřísňují. Takže letos se rozhodl maso objednat. Ve čtvrt na deset toho rána se Gwendal vyhrnul ze supermarketu a třímal něco, co mělo rozměry menšího dítěte. (Co by se stalo, napadlo mě, kdyby se někdo pokusil objednat si celé jehně v matčině místní sámošce ShopRite v Hackensacku?) Jestli máme mít naději, že se najíme před setměním, musí být to zvíře nejpozději v 10.00 na rožni.

Ještě nikdy jsem zblízka neviděla celou zvířecí mrtvolu; posledně jsem tuhle fázi nejspíš prospala. Na jídelní stůl bylo prostřeno bělostné plátno a na něm už čekala obrovská jehla, dvoje kleště a role drátu. Působilo to trochu jako nástroje doktora z Divokého západu, který podle potřeby operuje jak koně, tak lidi.

Affif vycpal břišní otvor směsí rozčtvrcených cibulí, rajčat, paprik a hrstí bylinek. Když probodli zvíře po délce rožněm, zhluboka jsem se nadechla (kvůli tomu jehněti). Pak bylo třeba přivázat na obou koncích nohy.

„Désolée, mon petit,“ omluvila se Annick (jehněti), když se k němu přiblížila s jehlou s navlečeným drátem, aby mu sešila břicho. Výsledný obrázek působil podivně důstojně: zvíře spočívalo na bílém plátně, obklopené pestrými keramickými miskami plnými mrkví, rajčat a snítek čerstvého bobkového listu, nemluvě o několika dřevěných prkýnkách s napůl dokončenými přípravami. Vypadalo to jako holandské zátiší – nebo trochu příliš realistické video s kuchařskými výkony Marthy Stewartové. Natrhala jsem na pruhy čistý hadřík, omotala ho kolem hrotu dlouhé tyčky a připevnila kouskem drátu – podomácku zhotovená gigantická mašlovačka. K ohništi jehně doprovodil hrnec naplněný směsí vína, másla, olivového oleje, soli a tymiánu. Affifův venkovní otáčivý gril je taky vyrobený na koleni a pohání se reznoucími převody ze starého bicyklu. Ale svému účelu slouží skvěle.

Celé dopoledne se dovnitř trousili přátelé a okamžitě dostávali úkoly. Na salát bylo třeba nastrouhat další mrkve; ven na trávník mezi domem a stodolami vynést stoly a židle. Já v kuchyni krájela játra. Aby do hlavního chodu lidé nepadali hlady, méchoui vždycky začíná špízy s grilovanými jehněčími játry, krátce marinovanými ve směsi olivového oleje, pálivé červené papričky používané do pasty harissa, soli a pořádné dávky římského kmínu. Dokud Affif porážel jehně sám, dával stranou la voilette, jemnou, krajce podobnou tukovou membránu, která halí vnitřní orgány, kousky jater pak do ní balil a nechával je chvilku škvařit na grilu. Řezník ze supermarketu se bohužel rozhodl tuto část zvířete vyhodit.

Z Paříže přijeli Gwendalovi kolegové. Po pěti letech společné práce na špičce digitálního filmového průmyslu působili jako vojenská jednotka, samé žertování a soukromé vtípky. Alex přivezl posily: dvě bedny bordeauxského. Můj jedenáctiměsíční syn se na játra s nadšením vrhl, což lépe než cestovní pas dokazovalo, že mu v žilách proudí francouzská krev.

Během těch líných hodin, kdy jehně zvolna hnědlo a bylo příliš horko, aby se dalo sedět venku, jsem se ocitla ve stodole na pohovce s vybledlým čalouněním ve společnosti naší kamarádky Marie. Je učitelka a žije v malém městečku v Pyrenejích. Ovládá klasickou řečtinu a kdysi odmítla vyplňovat úřední formuláře, kde se žádala povolání rodičů jejích žáků. „Co na tom záleží?“ řekla dotčeně. Je to přesně ten typ vřelé, inteligentní, přemýšlivé osoby, s níž se nová přítelkyně cítí jako stará přítelkyně, k níž jsme přišli trochu ve spěchu. A taky mluví plynnou angličtinou.

„Přečetla jsem tvoji knihu,“ řekla. Obrnila jsem se a čekala na další literární ránu kladivem. „Vážně se mi moc líbila. Bylo to velmi vnímavě a dobře napsané.“

Byla jsem si jistá, že se neznáme tak dobře, abych se jí mohla vrhnout kolem krku a vzlykat vděčností. Jelikož francouzsky kniha nevyšla a jelikož mluvit o práci se ve Francii považuje obecně za společensky nevhodné, na téhle straně Atlantiku jsem se dočkala jen hrstky reakcí – když odhlédnu od toho rodinného dramatu. Vedla jsem paralelní životy. V jednom byla ta kniha událost, která si zaslouží oslavovat, v tom druhém ji lidé stěží brali na vědomí. Podařilo se mi ovládnout svou radost a vyjádřit ji na přijatelné evropské úrovni: „Merci, Marie. Ça me touche beaucoup. Opravdu to pro mě hodně znamená.“

Na ženě s mastnými chňapkami na rukách, která nese přes trávník dvacetikilovou jehněčí pečeni, není nic přirozeně půvabného. Je to spíš tradice, kmenový rituál. Dostalo se mi té cti, že mi přidělili první kousek masa, prskající, žhavý, kluzký a lesklý jako kůže na kvalitním prvním vydání. Musela jsem odolat nutkání urvat celé své jídlo z rožně holýma rukama. Zabořila jsem zuby do křupavého tuku. Nechte si svoje diamanty, hoši, jenom mi dejte kůžičku.

Když odpolední žár ustoupil časně večernímu vánku, vzali jsme s Gwendalem Alexandra ke žluté třešni v zahradě. Jsem si jistá, že můj tchán kdysi jídal třešně rovnou ze stromu; byl dost vysoký, aby dosáhl hluboko mezi větve bez žebříku. (Fotku z toho dne máme na krbové římse: Gwendal zvedá Alexandra nad hlavu a buclaté prstíky se natahují po listech.)

Po té hostině se zdálo nemožné, že by chtěl někdo ještě něco jíst, ale kořeněné merguez na grilu nějakým zázrakem přilákaly všechny zpátky ke stolům. Marie přivezla přes Pyreneje bednu melounů. Alexandrovi podle všeho vůbec nevadilo, že mu šťáva teče až pod lokty.

Nemůžu tvrdit, že tohle méchoui trvalo stejně dlouho jako to, které jsem si pamatovala, s vínem a tesknými melodiemi chansons réalistes linoucími se hluboko do noci. Děti, v Bretani neobvyklá vlna veder a kvalitní bordeauxské nás rychle uspaly. Za pár dní jsme se měli stěhovat. Když jsem si šla lehnout, přemýšlela jsem o lidech a místech, po kterých se nám bude stýskat, a o všech těch krabicích, které ještě zbývá zabalit. Spali jsme jako jehňátka a probudili se – jestli tomu dokážete uvěřit – hladoví.

Recepty pro významnou příležitost

SEDMIHODINOVÉ JEHNĚ SE SEVEROAFRICKÝM KOŘENÍM

Gigot de sept heures aux épices orientales

Přiznávám, že člověk si na dvorku nerožní celé jehně každý den. Tento recept popisuje, jak přichystat pomalu pečené gigot de sept heures s vůněmi a kořením inspirovanými Affifovou kuchyní. Vytáhněte svůj největší a nejlepší servírovací podnos a přichystejte tohle jídlo s kuskusem na rodinnou slavnost – nebo při jakékoli příležitosti, která vyžaduje vřelé přivítání hostů a něco působivého k podávání.

3 polévkové lžíce olivového oleje

asi dvouapůlkilová jehněčí noha s kostí, useknutou

(aby se vešla do hrnce), maso převázané kuchyňským provázkem

čerstvě mletý černý pepř

700 gramů cibule, rozpůlené a nakrájené na plátky

2 lžičky celého římského kmínu, nadrceného

1 polévková lžíce kurkumy, 1 kousek celé skořice

2 velké špetky šafránových vlákének nebo ¼ lžičky drceného šafránu

2 a ½ šálku bílého nebo růžového vína

1 a ½ šálku vody

2 svazky celerových řapíků s lístky

1 plechovka nakládané cizrny (400 g), slitá

5 malých mrkví, umytých a rozpůlených

2 cukety, nakrájené na pěticentimetrové kousky

½ šálku zelených oliv s peckami (asi 12), opláchnutých

12 proužků nakládané citronové kůry, asi půl centimetru

širokých a 2,5 cm dlouhých

čerstvý koriandr na ozdobu

Předehřejte troubu na 150 ºC. Ověřte si, že vám řezník převázal maso kuchyňským provázkem, jinak se během pomalého pečení rozpadne.

V největším pekáči s víkem (kvůli tomuhle receptu jsem si pořídila obrovský Le Creuset), rozpalte 1 lžíci olivového oleje. Opečte jehněčí nohu ze všech stran, jak nejlépe to půjde. Jestli vás omezuje velikost pekáče, požádejte řezníka o vykostěné jehněčí stehno a kosti si nechte zabalit zvlášť. Opečte je s masem a přidejte je do pekáče pro chuť. (Vykostěné jehněčí se peče rychleji.)

Vytáhněte maso z pekáče, okořeňte černým pepřem a dejte stranou. Nalijte do pekáče 2 zbylé lžíce olivového oleje. Přidejte cibuli a koření a opékejte, dokud nezměkne, asi 10 minut. Přilijte ¼ šálku vína, seškrábněte připečené kousky ze dna a nechte minutu dusit. Přilijte dalšího ¼ šálku vína a ještě minutu duste. Přidejte zbylé 2 šálky vína a vodu a vložte řapíky celeru. Přiveďte k varu.

Vraťte maso do pekáče, zakryjte a dejte na 2 hodiny do trouby. Obraťte maso, přidejte cizrnu a mrkev, znovu přiveďte k varu. Zakryjte a pečte další 2 hodiny. Opatrně maso znovu obraťte. Přidejte cukety, zakryjte a pečte ještě hodinu. Vytáhněte z trouby a nechte odpočívat. Dvacet minut před podáváním přidejte olivy, nakládanou citronovou kůru a prohřejte. Opatrně přeneste maso na velkou mělkou servírovací mísu (budete potřebovat dvě velké vařečky nebo ploché děrované naběračky, abyste maso udrželi vcelku). Kolem masa naaranžujte zeleninu, přelijte je omáčkou a dozdobte koriandrem. Podávejte s kuskusem, který jste promíchali se lžící másla, hrstkou zlatých rozinek a špetkou skořice.

Pro 6 osob

Tip: Nakládanou citronovou kůru seženete v arabských obchodech a speciálních krámech s kořením. Já používám jen vnější kůru (tlustou asi půl centimetru) a vnitřní bílou vrstvu odstraňuju. K tomuto receptu nepřidávám žádnou sůl, protože o slanou chuť se postará ta citronová kůra. Jestli neseženete nakládanou citronovou kůru, posypte při opékání maso hrubozrnnou mořskou solí a dozdobte pečeni nejen koriandrem, ale také trochou čerstvé citronové kůry.

BÍLÉ FAZOLE S RAJČATY A BYLINKAMI

Haricots blancs aux herbes

Čerstvé fazole jsou letní pochoutka – ráda připravuju jednoduchý teplý salát s bylinkami, olivovým olejem a těmi nejsladšími rajčaty, jaká dokážu sehnat. Je to vynikající s grilovanými jehněčími žebírky.

Na fazole

2 kg čerstvých bílých fazolí, nevyloupaných (1 kg vyloupaných)

hrstka plocholisté petrželky se stonky

6 nebo 7 snítek čerstvého tymiánu

1 bobkový list

špetka skořice

pořádná dávka čerstvě mletého černého pepře

1 cibule propíchaná 5 hřebíčky

9 šálků studené vody

2 středně velká rajčata

2 lžičky hrubozrnné mořské soli

Na zálivku

2 polévkové lžíce olivového oleje

2 rajčata, zbavená semínek a nahrubo nasekaná

¼ šálku koriandru, nasekaného

hrubozrnná mořská sůl a černý pepř podle chuti

měsíčky citronu, na ozdobu

Vložte fazole, bylinky, skořici, černý pepř a cibuli do středně velké hluboké pánve s víkem. Zalijte 9 šálky studené vody. Přiveďte k varu, přidejte celá rajčata a 3 minuty blanšírujte. Vytáhněte rajčata a oplachujte pod studenou vodou, dokud se neochladí, aby se s nimi dalo pracovat. Potom je oloupejte, zbavte semínek a nasekejte. Vraťte je do pánve.

Na mírném ohni vařte s poodsunutým víkem 30 minut. Přidejte sůl a dál nechte mírně probublávat, dokud fazole nezměknou, asi 30 až 40 minut. Děrovanou naběračkou přeneste fazole na servírovací mísu.

Dokud jsou ještě teplé, promíchejte je s olivovým olejem a nasekanými syrovými rajčaty. Těsně před podáním přidejte koriandr a černý pepř. Podávejte se skrojky citronu, teplé nebo při pokojové teplotě.

Pro 6 osob

KAPITOLA 5

Pas Mal

Francouzi mají ve zvyku vyjadřovat se ve velmi umírněných eufemismech. Něco dobrého si vyslouží nepatrné uznalé pokývnutí. Něco báječného může vyvolat pevné bien. Ale cokoli opravdu ohromujícího, naprosto fantastického a nepřekonatelného je oceněno zvučným pas mal – to není špatné. Jsem tady sotva pár týdnů, ale jedno vám už můžu prozradit: léto v Provence je rozhodně pas mal. Horký vzduch se viditelně mihotá. Všechno se v něm vlní jako krajina v horečnatém snu. Pokud se odvážíte stáhnout okénka u auta (dokázala bych napsat sonet s názvem „Óda na klimatizaci“), dovnitř se vřine vůně čerstvě posečených levandulových polí, takže všechno ostatní, co jste kdy vdechli, se rázem stane vzdálenou vzpomínkou.

Jízda z Paříže zabrala něco přes dvanáct hodin. Jelikož jsme odjížděli ve špičce, trvalo nám skoro tři hodiny, než jsme se vymotali z le périphérique – obrovského kruhového obchvatu, který svírá město jako okov. Stěhováci zapomněli zabalit obsah komory na kabáty, takže jsme kromě mých šperků a rodinného stříbra navršili na zadní sedadlo až po střechu všechny šály, čepice, rukavice, deštníky a náhradní knoflíky, které jsme za uplynulých deset let nashromáždili, nemluvě o lahvi leštidla na boty. Vozům, které nás míjely, jsme museli připadat jako banda cikánů na cestě k cirkusu. Vjeli jsme do Céreste a kola zarachotila na dlažbě v těžkém tichu ve čtyři ráno. Uložili jsme Alexandra do postýlky a usnuli na holé matraci.

První známkou přítomnosti sousedů byl proutěný košík na kuchyňském schůdku. Zmizela jsem nahoře s krabicí knih, a když jsem se vrátila dolů, prostě stál na prahu, jako valentinka od tajného obdivovatele. Uvnitř byly pečlivě naaranžované malé cuketky, pořád s těmi křehkými žlutými květy na konci. Byly tam také zelené papriky, delší a štíhlejší než ty, které jsem znala. Navrchu ležely dva připosražené boubelaté lilky a le pièce de résistance, zářivě žluté rajské jablko staré bachraté odrůdy, tak velké, že se mi skoro nevešlo do dlaně.

Netrvalo dlouho, než se objevil Jean, náš soused odvedle a dárce zeleniny. Když zaslechl proud francouzských nadávek (Gwendal málem upustil krabici s talíři), vyběhl ven a kovová branka u vchodu k jeho domu za ním hlasitě cinkla. Podobně jako kravský zvonec nebo cinkání mobilu u teenagera se ten zvuk stal zakrátko něčím, co jsme si začali spojovat s jeho příchody a odchody.

Osmasedmdesátiletý Jean má nakrátko ostříhané bílé vlasy, kulaté brejličky a břicho, které valí před sebou. „Alors, les jeunes.“ Pořád byl oblečený ve svém zahradnickém úboru, bílém nátělníku a šedivých teplácích. Když o tom tak přemýšlím, tohle snad byly jediné tepláky, které jsem od příjezdu do Francie viděla.

Opřel se o kamennou zídku na dvoře a otřel si čelo kapesníkem. V devět ráno už měl za sebou celodenní práci – z domu odcházel o šesté, aby všechno stihl, než začne dopolední horko.

Políbila jsem ho na obě tváře. „Merci beaucoup,“ řekla jsem a natočila košík, abych mohla zeleninu obdivovat ze všech stran.

Ukázal na cukety. „Z toho je dobrá polévka pro děťátko.“ Během několika posledních měsíců jsem si všimla, že Francouzi, zejména ti z jisté generace, mají poněkud diktátorský přístup, pokud jde o malé děti a zeleninu. Nemá to být mučení ani to moc nesouvisí se zdravou výživou, spíš jde o to, aby se děti co nejdříve seznámily s rozmanitými chutěmi, které se objevují na francouzských stolech. Téměř od chvíle, kdy přejdou na tuhou stravu, se od francouzských batolat očekává, že budou jíst miniaturní verzi toho, co jedí rodiče. A s oblibou se začíná u cukety a pórku.

„Přidáte trošku olivového oleje, kapku smetany.“ Podíval se na Alexandra, který se pořád propracovával ranní lahvičkou mléka. „Miam, miam,“ řekl a pohladil ho po bříšku. (To je francouzsky „mňam, mňam“.)

„Regarde ça,“ vybídl mě, zvedl to žluté rajče a potěžkal ho v dlani, aby zdůraznil jeho váhu. „Z mojí zahrádky.“

„J’adore cuisiner.“ Miluju vaření.

„Áááá,“ pokýval. „Přijď, kdykoli budeš chtít.“

„Ty jsi Američanka?“ zeptal se potom a přimhouřil oči. Ačkoli jsme se už několikrát setkali a nepochybně měl tuhle informaci od chvíle, kdy jsme dům před rokem koupili, jeho tón byl podezřívavý, jako by šlo o nějaký mlhavý drb, který si vyžaduje ověření nebo popření. Mohla by žena pocházející ze země McDonaldů opravdu správně oceňovat francouzskou kuchyni?

„Oui,“ pípla jsem a s nadějí se usmála.

„Před válkou byla moje babička chef de cuisine na americkém konzulátu v Nice.“

„Ach, oui?“ opáčila jsem a doufala, že to zní příhodně ohromeně. Někdy stačí objevit třeba jen křehounké spojení. Když se vezme ta babička a rajče o velikosti malého ananasu, možná jsem si tu našla prvního kuchařského učitele.

Cinknutí Jeanovy branky vylákalo na schody přede dveřmi Denise a Marguerite. Zaslechli jsme zarachotit korálkový závěs zakrývající vchod. Jemné pohyby korálků mají udržet mouchy venku. Měli jsme na kuchyňských dveřích vlastní ohavný, byť nezbytný kousek tohoto druhu.

„Ahoj, Playboyi.“ Denis říká našemu jedenáctiměsíčnímu synovi Playboy a pronáší to se širokým marseilleským přízvukem: „Pléééj-bó-jííí.“ Je to velký muž se zvučným hlasem, mohutným pupkem, obrovským srdcem. Tvrdí o sobě, že je „L’Arménien“, přestože se jeho rodina přistěhovala z Arménie už před více než stoletím. Je docela dobře možné, že pokud budou v téhle vesnici bydlet moje pravnoučata, pořád se jim bude říkat „Newyorčani“.

Ačkoli mluvím francouzsky každý den už skoro deset let, pořád mám co dělat, abych porozuměla rychlé zpěvavé mluvě francouzského hlubokého jihu, plné krajových výrazů. Provensálský přízvuk přidává na konec slov g navíc, z vin se stává ving, pain se mění v paing. Avšak rodilí Marseillané musejí mít vždycky navrch, a tak přidávají celou slabiku navíc, jakési eh, oh nebo ah, které působí trochu jako dvojitý úder amatérského boxera. Když se Denis naklonil, aby mě políbil na tvář, ve vzduchu se na zlatém řetízku, který měl kolem krku, zahoupal velký kříž a nazár, skleněný amulet ve tvaru oka. Marguerite vyšla na zápraží s konví na zalévání. Kolem plných tváří má rusé vlasy zastřižené ve stylu Anny Wintourové. Ačkoli jsou oba o generaci starší než my, jsou novomanželé – nedávno se brali na vesnické radnici a byla to svatba se vším všudy, včetně bílých šatů pro nevěstu a růžového cadillaku.

Zaslechla jsem zaskřípění těžkých dřevěných dveří a uprostřed úzké uličky se k nám přidali Claire s Arnaudem. Jejich dům je doslova přilepený na ten náš; pokoj jejich dcery kdysi býval součástí našeho domu a my při průchodu na vnitřní dvorek procházíme pod jejím oknem. Jejich holčička Clémentine vyběhla zpoza Claiřiných kolenou. Bylo jí dva a půl, skoro pořád mluvila a teď mi ukázala holubí pírko, které našla, a přitom drobnými prstíky pečlivě uhlazovala jeho okraje. Na tváři mě zašimral Arnaudův tvrdý chundelatý plnovous, když jsme si vyměnili tři rychlé polibky. To francouzské společenské ranní líbání může zabrat celkem dost času, v závislosti na regionu. V Paříži se dávají dva polibky, každý na jednu tvář, a tady v Céreste je to podle všeho stejné, ale hned za řekou v Aptu jsou v normě tři, a jestli někdy narazíte na někoho ze severozápadní Francie, můžete se dočkat i čtyř. Navíc jsem nikdy nenašla logickou a všeobecně platnou odpověď na otázku, kterou tvář nabídnout jako první. Prostě zavřu oči, předkloním se a doufám, že to dobře dopadne. Když to provedete dobře, připomíná to tanec; když se to nepovede, můžete do sebe narazit čelem jako párek rozhádaných kozlů. Jsem si ale jistá, že jsou chvíle, kdy líbání lidí, které stěží znáte, přináší spoustu výhod, zejména pro teenagery. Jen si to představte – od narození máte na sedm osmin nakročeno do osobního prostoru někoho jiného.

V kanceláři sice už dost dlouho nepracuju, ale předpokládám, že takhle nějak vypadají ty neformální sešlosti u kávovaru. Tady se ale nemluvilo o televizních reality show nebo o basketu – muži hovořili o dříví na topení. Arnaud si ho štípe sám. S těmi vousy, v kostkované košili, s copánkem a klidným, vyrovnaným pohledem působí jako člověk, u kterého si dokážu snadno představit, že mu máchání sekyrou za mlžného jarního rána přináší meditativní uspokojení. Vzhlédla jsem a přimhouřila oči před pronikavým světlem, které se dralo mezi větvemi meruňky. Dříví na topení? Jak může někdo řešit otop, když je víc než třicet stupňů ve stínu? Cítila jsem v zádech stěhovací krabice, které čekaly na vybalení. Nebylo mi jasné, kdy a jak je vhodné se omluvit a vzdálit. Bylo úterý a pouze dva lidé z naší skupinky byli v důchodu, a přece to nevypadalo, že by někdo někam spěchal.

Paříž se mi jevila neskutečně vzdálená – příliš vzdálená, aby se dala s tímhle vůbec srovnávat. Ale stejně, osaměle se tu asi cítit nebudeme. Bylo deset hodin ráno, sotva jsem vyšla z domu, a už jsem políbila osm – ne, vlastně devět – lidí.

Ukázalo se, že naši sousedé nejsou naši jediní sousedé.

Šla jsem do sklepa pro koště a zaslechla nějaké zašustění. Pootevřela jsem dveře, zřetelně ke mně dolehlo zapleskání křídel, a tak jsem je rychle zase zabouchla. „Gwendale, myslím, že tam dole uvíznul nějaký pták.“

„To není pták,“ opáčil Gwendal, zatímco sešlapával poslední lepenkovou krabici, „to je netopýr.“

„Cože?“

„Netopýr. Nejspíš se tam nastěhoval, protože v domě nikdo nebydlel.“

„A nemohl bys mu říct, aby se zase odstěhoval?“ navrhla jsem a ucouvla ode dveří. Ve městě je nový šerif a nemá rád filmy o upírech.

„Neboj se,“ konejšil mě manžel. „Netopýři se živí komáry.“

Už při koupi pařížského bytu jsme se dozvěděli ledacos o nevítaných spolubydlících, jenže ten netopýr nezůstal naším jediným kontaktem s místní faunou. Byli tu taky štíři – sice nejspíš ne ten druh, který vás dokáže zabít, ale stejně. Skrývají se ve vlhkých koutech, za koši se špinavým prádlem, číhají ve sprchovém odpadu. Nejsou sice větší než krabička od sirek, ale jako by si své nepatrné velikosti nebyli vědomi. Když narazí na botu, zvednou osten i klepeta a máchají s nimi jako Godzilla. Tu jejich kuráž musíte obdivovat. Pavouci se zde považují za přátelská stvoření. Když nám přišel truhlář vyměřovat knihovny, popleskal omítnuté stěny a pochvalně kývl k pavučině pod stropem kuchyně. „Ça veux dire que la maison est saine.“ To znamená, že dům je zdravý. Mouchy jsou pokládány za otravné, ale přijatelné; místo síťovaných dveří je většina domů vybavena korálkovými závěsy. Když jsme dům kupovali, trochu jsem se nad tímhle dekorativním prvkem pozastavila. Naposledy jsem něco podobného viděla na dámských záchodech v čínské restauraci nedaleko našeho newyorského bytu. V roce 1978.

Aspoň že holubi mi byli povědomí. Jako dítě jsem počítala holuby na střeše obchoďáku A&P na rohu Osmé avenue, jen za rohem od tátova bytu. Zdejší holubi se ovšem rozhodli, podobně jako netopýři, že dům, kde dvanáct let nikdo nebydlel, je víc jejich než náš.

Místní nám radili pořídit si protiholubí sonar – čímž jsme nedosáhli vůbec ničeho. Potom jsem jednoho dne cestou do kavárny uviděla na place des Marronniers chlapíka s dlouhou koženou rukavicí, který měl na předloktí usazeného štíhlého sokola s korálkovýma očima. Nejdřív jsem si myslela, že je ten pták vycpaný, což by bylo samo o sobě dost divné, ale pak jsem si všimla, jak těká očima sem a tam a peříčka se mu ježí netrpělivostí. Rozhlédla jsem se kolem po kamerách, přesvědčená, že se tu natáčí nějaký historický film a ze železné branky château co nevidět vyjde Robin Hood v přiléhavých kalhotách. Jelikož jsem nechtěla zmeškat vesnické setkání s filmovou hvězdou, zeptala jsem se toho muže, o co jde.

„Ça fait peur aux pigeons,“ vysvětlil mi. Ten sokol prý děsí holuby.

Děsí je? Jestli si správně vzpomínám, holubi mají velice malé mozečky. To vede k existenciální otázce: Dokážou holubi prožívat trauma? A jsou schopní si do druhého dne zapamatovat, co je vyděsilo?

Někdy překlad z jednoho jazyka do druhého zanechává jakousi mentální proluku, která způsobuje, že konkrétní důsledky propadnou škvírami. Těsně po příjezdu jsem začala v jídelně nacházet obrovské, vosám podobné tvory, každý večer dva nebo tři. Byli žlutočerní a bzučeli jako vrtulník na dálkové ovládání. Jednoho mrtvého jsem šoupla do igelitového sáčku a přinesla ho ukázat Arnaudovi. Frelon, řekl mi, velmi nebezpečný; několik žihadel může zabít malé dítě. Jenže slovo frelon na mě nepůsobilo až tak hrozivě. Kdybych tenkrát věděla, co vím teď, totiž že máme ve spodní části komína sršní hnízdo, pustila bych se do nich něčím účinnějším než paperbackovým výtiskem fejetonů Davida Sedarise.

A pak je tu ten šramot. Není divu, že si lidi v minulosti myslívali, že u nich doma straší. Začalo to v době, kdy Gwendal odjel pracovně zpátky do Paříže. Zpočátku jsem si myslela, že se netopýr přesunul ze sklepa do haly v patře, a tak jsem sebrala odvahu, srolovala New Yorker z minulého týdne do podoby jakéhosi obušku a vydala se čelit nepříteli. Nikdo tam nebyl. Nebo jsem přinejmenším nikoho neviděla. Většinu noci jsem proseděla v posteli a naslouchala drápkům neviditelného vetřelce, pobíhajícího sem a tam nad mojí hlavou.

„To bude nejspíš loir,“ prohlásila Angela. Během toho roku, kdy jsme připravovali stěhování do Céreste, se z Roda a Angely, anglických majitelů našeho penzionu, stali drazí přátelé a v neposlední řadě cenný zdroj místních informací. Ruce se mi pořád třásly po probdělé noci, když mi nazítří ráno Angela podávala espresso, které jsem opravdu potřebovala.

„Co je to loir?“ zeptala jsem se a představovala si přitom obrovského hbitého hlodavce s osmi nohama a čtyřma očima.

„Mám dojem, že plch.“

„Tohle neznělo jako plch. Znělo to jako yetti.“

A potom je tu Guy. Kradmý jako liška, tichý jako mrtvý komár a pronásledovaný svými klienty s odhodláním zuřivého kance. Guy je náš instalatér. Chodí po městečku v blankytně modré kombinéze, takže by měl být k rozeznání snáz než generál v napoleonských válkách, jenže právě když ho zahlédnete a myslíte si, že byste ho mohli dohnat, aniž by bylo třeba nedůstojně pádit, zahne za roh nebo projde nějakou brankou a zase zmizí. Mimořádně vysoký obsah vápníku v místní vodě si vyžádal naléhavou výměnu našeho bojleru. Je tomu tak už několik týdnů, neboť naléhavý je tady v Provence relativní pojem. Guy má pověst vynikajícího odborníka, jenže podobně jako u těch zajíců, kteří v noci peláší přes silnici, se nikdy nedá odhadnout, kdy ho uvidíte. Už nechodím po domě nahá, protože jednoho dne, bez předem domluvené schůzky – týdny, možná měsíce po mém naléhavém telefonátu – jsem ho v osm ráno přistihla, jak trpělivě nakukuje dovnitř okénkem v kuchyňských dveřích a čeká na klíč od sklepa.

Rozhodla jsem se držet Jeanových pokynů pro přípravu polévky. Když jsem vešla do malé samoobsluhy na hlavní ulici, nejdřív ze všeho jsem si všimla, že olivový olej tu stojí skoro stejně jako balená voda. Měli tam supermarketové značky i místní druhy, oleje lahvově zelené barvy i průzračné a zlaté jako med. Od příjezdu do Francie vařím téměř výhradně s olivovým olejem – převážně proto, že je mi odporný pach rozpouštěného másla (odpusť, Julie Childová). Na polici stál dokonce i třílitrový bidon s umělohmotným šroubovacím víčkem, jako kanystr benzinu.

Angela mě upozornila, abych si na řeznictví vyhradila trochu času navíc. Když jsme podepsali kupní smlouvu na dům, napsala nám dopis.

Ráno jsem potkala Mireille u řezníka a ona znovu říkala, jak je ráda, že ten dům kupujete, protože tam bydlel René Char. V krámě bylo víc lidí, takže se ta zpráva nepochybně roznese a zakrátko bude celá vesnice au courant.

Pokud jste měli nějakou novinu, kterou jste chtěli rozšířit, drb, který stálo za to probrat, nebo prostě jen toužili po přítomnosti jiných lidských bytostí, bylo podle všeho řeznictví pro vás to správné místo. Vešla jsem dovnitř a přivítalo mě mumlání řeckého chóru. Když se do fronty postavil další zákazník, očekávalo se, že pozdraví celé osazenstvo a to mu pozdrav oplatí. Následovala jsem příkladu pána před sebou a zazpívala: „Bonjour, messieurs, dames,“ neurčené nikomu konkrétnímu.

Moje pařížské řeznictví bylo velice moderní, nablýskaně bílé, klinicky výkonné – zatímco tady všechno působilo trochu víc laissez-faire. Ženy si povídaly se sousedkami; dvě děti tiskly nosy na sklo u pultu, a když zvedly hlavičky, každé dostalo mini-saucisson velký asi jako karamelka, odříznutý z provázků visících od stropu jako konfety. U jedné zdi stála dlouhá dřevěná lavice pro starší zákazníky, kteří si při čekání raději poseděli. V pařížském řeznictví nikdo neseděl.

Po mém obecném pozdravu si mě nikdo moc nevšímal. Když viděli můj slamák (usoudila jsem, že život v Provence v kombinaci s citlivou pokožkou mi dává právo nosit takové pokrývky hlavy) a zaslechli můj mírný přízvuk, nejspíš mě považovali za turistku, prostě další z mnoha Angličanů, Holanďanů a Němců, kteří měli v okolí letní domy.

Začala jsem se zamýšlet nad nákupem. Na jedné straně visely kusy masa a úhledné malé caille – drobounké křepelky s nohama cudně složenýma pod tělem. Letní výběr jasně směřoval ke grilování: tenké klobásky červeně tečkované uzenou piment d’espelette a cosi jménem rouleau de Céreste, což vypadalo jako roláda z vepřového bůčku s paprikou a persillade. Snažila jsem se nepůsobit dojmem, že chci předbíhat, což by nepochybně způsobilo diplomatický incident a možná by mě za to místní gendarmes i zatkli, a posunula jsem se blíž k rohu skleněného výkladního pultu. Na rozdíl od mého pařížského řeznictví, kde se prodávalo pouze maso, je v Céreste řezník zároveň i traiteur, což znamená, že se tam nabízí řada hotových jídel – domácí paštiky, kozí sýr zabalený v tenounkých plátcích jambon cru, naložený v olivovém oleji a bylinkách, nebo klasický salát ze strouhané mrkve s octovou zálivkou.

Zmocnil se mě zvláštní pocit – nebylo to přímo déjà vu, jako spíše déjà vécu, již prožité. Najednou mi zase bylo osm nebo devět a dívala jsem se do dlouhého proskleného výkladního pultu v lahůdkářství Zabar’s.

Moji rodiče se rozvedli, když mi bylo sedm, a otec se odstěhoval z našeho domu na severu New Jersey zpátky do New Yorku. Někdy se za letních dnů jako tenhle pořádaly v Central Parku opery pod širým nebem, nebo jsme tam čekali ve frontě na lístky na Shakespeara ve venkovním divadle. A piknik od Zabar’s, z toho slavného lahůdkářství na Upper West Side, byl výjimečný a luxusní zážitek. Stogramová vanička salátu orzo s pečenými červenými paprikami a krevetami stála dvojnásobek mého týdenního kapesného, které mi posílali prarodiče z Floridy.

Už jako malé dítě jsem chápala, že bych si tátovi neměla říkat o věci. Jeho diagnózu mi nikdo nevysvětlil – v roce 1982 se bipolární poruše pořád říkalo maniodeprese; bylo to něco tajuplného a u stolu se o tom nemluvilo. Ačkoli jsem jeho nemoci tak úplně nerozuměla, chápala jsem její hlavní rys, ten všudypřítomný spodní proud nepředvídatelnosti. Některé roky byl v takové depresi, že skoro nemluvil, jindy natolik překypoval grandiózními plány, že měl každý měsíc novou ženu a nový obchodní projekt. Návštěvy v Zabar’s znamenaly, že je na tom dobře. Naprosto jasně si pamatuju, s jak královskou rozkoší jsem si vybírala kalamáry se studenými sezamovými nudlemi a říkala si přitom, že aspoň tento týden je všechno v pořádku. Otec je už téměř patnáct let po smrti, ale jak stárnu a stěhuju se z jednoho města do druhého a z jedné země do jiné, občas se přistihnu zpátky u toho pultu a přepadne mě zvláštní pocit, že jsem na dvou místech zároveň. Čas se zhroutí, nový zážitek překryjí vrstvy vzpomínek na jiné domovy, jídla, rozhovory.

Natolik jsem se propadla do denního snění o Zabar’s a o tamějších brokolicových knishes, že jsem si vůbec nevšimla, že muž v zástěře stojí konečně přede mnou. „Alors, madame.“ Sepjal ruce jako pastor a s očekáváním se na mě zadíval přes obroučky brýlí. Hovořil tiše, jako by mě nechtěl rušit v rozjímání. Trochu překvapeně jsem vzhlédla. Po dvaceti minutách v šumu dopoledního povídání mezi kusy jehněčího jsem málem zapomněla, že jsem si přišla koupit maso.

Do večeře mě bolely ruce – konečně na mě dolehly důsledky mých dvou vášní, a to pro těžké knihy a mezinárodní cestování. Rozhodli jsme se vyrazit na procházku; dny byly dlouhé, soumrak se táhl skoro do chvíle, kdy bylo třeba jít spát.

Posadili jsme se na okraj kašny na place de Verdun. Místní tomu náměstíčku říkají place des Marroniers, kvůli čtyřem vzrostlým kaštanům, které se tyčí uprostřed. Před rokem, když jsme tudy šli poprvé, nám Mireille vyprávěla příběh.

„Tohle náměstí se kdysi jmenovalo po Reném Charovi,“ řekla. „Po válce – prvním starostou Céreste byl jeho druh z odboje a nechal to místo pojmenovat place Capitaine Alexandre.“ Kapitán Alexandr bylo za války Charovo krycí jméno.

„Proč se tak už nejmenuje?“ zeptala jsem se.

„Ááá, c’est compliqué…“ Což se dá přeložit jako: „Jestli máte půlhodinku nazbyt – je to opravdu dobrý příběh.“

Vyprávěla mi, že Char musel za války svoje muže krmit, takže se čas od času obracel na místní sedláky. Vydal se za jedním zdejším významným majitelem pozemků a chovatelem ovcí. „Nevadilo by vám, kdyby se čas od času některé z vašich bêtes ztratilo… a snědl je vlk?“ Nechal tu otázku viset ve vzduchu.

Sedlák odmítl. „Je fais pas de politique.“ Do politiky se nepletu, řekl.

Po osvobození se ten člověk obrátil na Chara a požádal o oficiální attestation potvrzující, že se za války podílel na odboji.

Char vzhlédl od stolu. „Moji lidé teď už jedí dobře, děkuji vám,“ řekl a poslal ho pryč.

V šedesátých letech se právě tenhle sedlák stal starostou Céreste. „Et voilà,“ pověděla nám Mireille, „nejdřív ze všeho nechal nový starosta odstranit všechny zmínky o Charovi a přejmenoval tohle náměstí na place de Verdun. Teprve nedávno jsme získali rue René Char, těsně pod vaší ulicí, a tam taky najdete La Maison Taupin, dům, který si Char pronajímal s manželkou po příjezdu do Céreste.“

Lidé a místa mají dlouhou paměť.

Šli jsme po hlavní ulici mezi domy se žlutou, broskvovou a ohnivě červenou omítkou – odstíny připomínajícími místní okr. Minuli jsme radnici – vysokou úzkou budovu se schody, z nichž bylo umeteno listí, a balkonem zdobeným vlaječkami a květinovými truhlíky. Vrátili jsme se do staré vsi, kde už bludiště úzkých uliček tonulo v hlubokých stínech. Kočárek nadskakoval a rachotil na hrbolatém chodníku. Z jednoho okénka se linulo světlo, doléhaly k nám zvuky televize, cinkání příborů a skleniček. Rue de la Liberté byla tak úzká, že jsem se s rozpřaženýma rukama mohla skoro dotknout zdí na obou stranách. Okna zdobily bleděmodré a tmavozelené okenice, některé čerstvě natřené, jiné oprýskané. Po takových uličkách jsem se procházela jako turistka, v nesmyslnou denní dobu, jak to turisté často dělají. Nikdy by mě nenapadlo, že tu budu bydlet.

Na malé placette si dva kluci házeli míčem. Prošli jsme nízkým kamenným průchodem. Ve zdech kolem sebe jsem viděla stopy dalších klenutých průchodů, zazděné okno, dveře nikam. Tyto domy byly během staletí přestavovány už tolikrát, že se jejich vchody a východy, o majitelích nemluvě, neustále proměňovaly. Místo aby vznikla neuspořádaná změť, mluvily ty úpravy o přetrvání, přežití. Další pár nových obyvatel vůbec nic nezmění.

Odbočili jsme ostře doleva a vynořili se venku. Od štíhlé kostelní věže se zvoničkou z tepaného železa na pozadí kopců se odrážely poslední sluneční paprsky. Tomuhle filmaři říkají zlatá hodina, zářivé chvíle těsně potom, co slunce zapadne za obzor, a předtím, než nastane tma. Je to hodina akvarelové oblohy – jemných vrstev růžové v odstínu cukrové vaty i matnější, sytější starorůžové a barvínkově modré, zatímco pole jsou temně zelená a kolem pšenice se zvedá jemná aura. Stáli jsme na středověkých hradbách, které kdysi chránily malou obec před hrozbami z vnějšího světa. Těsně pod námi se táhlo levandulové pole s úpravnými řádky, rovnými jako pravítko. Hned za ním rostl živý plot z keřů rozmarýnu. V dálce jsem na hřebeni rozeznávala Reillanne, zlaté město na kopci. Vychutnávali jsme si vyhlídku ve společnosti sady kytičkovaných povlaků, nějakých nátělníků a dvou obrovských zašedlých podprsenek. Na téhle části hradeb, obrácené k jihu, se totiž nyní nachází veřejná prádelní šňůra.

Pět generací mých ruských rolnických předků se teď obrací v hrobech. Jak moc se dřeli a kolik potu a úsilí je stálo, aby unikli ze štetlu. Plní naděje prošli Ellisovým ostrovem, aby se chopili svého amerického snu, v němž bylo kuře v každém hrnci a sušička v každém suterénu. A nyní jeden z jejich potomků klesl (a navíc dobrovolně) k tomu, že věší prádlo na šňůru na zahradě. Oj.

Gwendalovi samozřejmě připadá naprosto normální rozvěšovat naše spodní oblečení pod hvězdami. Krásně pak voní. Šetří to elektřinu. Je 40 stupňů ve stínu.

Ano. Ale.

Jsem Američanka. A Bůh mi pomoz, miluju sušičku na prádlo.

Nejenže vám slunce nenačechrá ručníky, je kolem toho taky spousta folklóru. Jednou večer Gwendal nesl ven hromadu prostěradel a povlaků, když najednou zaváhal. „Mám pocit, že se říká něco o tom, že by člověk neměl věšet bílé prádlo za úplňku,“ prohlásil.

He?

Takhle jsem se cítila, když jsem si v našem pařížském bytě poprvé spálila prst. Gwendal rozkrojil syrovou bramboru a přitiskl mi ji na ruku. Ten škrob prý kůži zahojí. Kde se tyhle věci učí? Kde je framykoin? Někdy si připadám, jako bych byla vdaná za trapistického mnicha.

Musím ale uznat, že ta brambora vážně funguje. Pokud jde o prostěradla za svitu měsíce, od té doby jsem na to slyšela celou řadu teorií, které měly všechny něco společného s UV paprsky a bělidlem. Neví o tom někdo něco?

Ten večer jsem se dívala na své pestré hedvábné spodní prádlo, které se ve vánku pohupovalo jako praporky při nějakém rytířském klání. Moje kdysi nadýchané šalvějově zelené osušky, které jsem dostala jako svatební dar, byly beznadějně slepené a drsné. Na druhou stranu, usoudila jsem při vzpomínce na podprsenky vlající nad levandulovým polem, aspoň si můžu věšet spodní prádlo v soukromí.

Trička byla teplá – zabořila jsem do jednoho nos a zapátrala po té údajné vůni. Nejspíš to musí být něco naučeného. Alexandrovy ponožky visely v maličkých párech, spojených jediným umělohmotným kolíčkem. Byly víc než suché. Jenže ráno měla dorazit moje matka.

Rozhodla jsem se, s trochu ironickým pobavením, nechat všechno přesně tam, kde to bylo.

Recepty z našeho prvního provensálského léta

KRÉMOVÁ CUKETOVÁ POLÉVKA

Velouté de courgettes

Jean měl pravdu a cukety pořád patří k oblíbeným potravinám mého syna. Slovo krémová tu odkazuje ke struktuře polévky, nikoli k přísadám, neboť v ní není ani stopa po mléčných výrobcích. Dobrý olivový olej dodává této polévce příjemnou pikantnost, a přitom nepotlačuje svěží chuť zeleniny. Stejně jako u všech receptů, které spoléhají pouze na jednu přísadu, použijte ty nejlepší cukety, jaké dokážete sehnat.

½ šálku olivového oleje s ovocnou vůní

1 velká cibule, nahrubo nasekaná

1 kg cuket, pokud možno bio, neloupaných

1 kostka kuřecího nebo zeleninového bujónu

3 šálky vody, ¾ šálku suchého bílého vína

V polévkovém hrnci rozehřejte olivový olej, přidejte cibuli a smažte při střední teplotě 10 minut, dokud nezesklovatí a nezačne hnědnout.

Mezitím omyjte cukety (neloupejte je) a po délce je rozpulte. Poloviny nakrájejte na asi dvoucentimetrové kousky. Přidejte cukety k cibuli. Důkladně zamíchejte. Zakryjte hrnec, ale nechte pokličku trochu poodsunutou – asi tak na dva a půl centimetru. Trochu snižte teplotu a za občasného míchání duste 20 minut.

Rozpusťte bujón v půl šálku vroucí vody. Jakmile cukety změknou, přidejte víno, zamíchejte, pak přidejte půl šálku bujónu a zbylé 2 a ½ šálku vody. Nechte 2 až 3 minuty probublávat.

Tyčovým mixérem rozmíchejte polévku dohladka. Před podáváním nechte pár minut stát, aby se chutě spojily.

Pro 4 osoby

Tip: Občas narazím na velmi hořkou cuketu a nakonec musím celý hrnec polévky vyhodit – což je velké zklamání. U komerčně pěstované zeleniny se to moc často nestává, ale jestli používáte cukety ze zahrady nebo farmářského trhu, vždycky ochutnejte neoloupaný plátek, než se dáte do vaření. Pokud je slupka neobvykle hořká, všechny cukety před použitím oloupejte.

Celé to první léto jsme dostávali cukety. Často jich bylo tolik, že jsme z nich mohli připravit celé jídlo.

CUKETOVÝ NÁKYP

Gratin de courgettes

1 a ½ kg cuket, nakrájených na půlcentimetrové plátky

1 červená cibule, nakrájená na kostičky

¼ šálku olivového oleje

¼ čajové lžičky hrubozrnné mořské soli

1 velká špetka skořice

¼ šálku (napěchovaného) kopru, nasekaného,

i s nějakými stonky

1 šálek zralého ovčího sýra nebo parmezánu,

čerstvě nastrouhaného

Troubu předehřejte na 180 ºC.

Ve velké míse smíchejte všechny přísady kromě sýra. Přesuňte směs do zapékací mísy o rozměrech 20 × 32 cm. Pečte 1 hodinu. Hlavní je cukety nemíchat, aby výsledek vytvořil pěkný vrstevnatý efekt lasagní. Vyjměte z trouby a nechte 10 až 15 minut odpočívat.

Zapněte gril. Posypte cukety strouhaným sýrem – já používám zralý ovčí sýr, strukturou podobný parmezánu. Posuňte rošt v troubě o trochu výš a pečte, dokud se sýr nerozpustí a nezačne zlátnout, 3 až 4 minuty. Nákyp můžete servírovat k masu nebo k rybě, ale my si ho obvykle dáváme jako vegetariánskou večeři s divokou rýží.

Pro 4 osoby jako příloha, pro 2 až 3 jako lehký hlavní chod

SALÁT Z BÍLÉ BROSKVE A BORŮVEK S RŮŽOVÝM SIRUPEM

Salade de pêches blanches à la rose

Je téměř nemožné něco vylepšovat na provensálských bílých broskvích, ale já jsem v boulangerie objevila lahvičku místního růžového sirupu, která vzbudila můj zájem. Tohle je rychlý, ale překvapivě elegantní dezert pro hosty.

4 dokonale zralé bílé broskve, nakrájené na centimetrové plátky

1 šálek borůvek

1–2 lžičky růžového sirupu

Promíchejte všechny přísady

Pro 4 osoby

Tip: Růžový sirup se dá koupit přes internet a v některých specializovaných obchodech. Malá lahvička vám vydrží v ledničce celou věčnost. Můžete ho používat do koktejlů se šampaňským nebo do malinových smoothie, případně k dochucení jogurtového koláče. V arabských obchodech se dá někdy narazit na růžovou vodu, která je nedoslazovaná (a hodně koncentrovaná). Používejte ji s opatrností (na tento recept stačí pár kapek plus 1 nebo 2 lžičky cukru), jinak vám bude ovocný salát chutnat jako mýdlo.

KAPITOLA 6

Zbytky

Znovu obsazuju svou kuchyni. Uklízím linku i stůl a vyhazuju rýžové koláčky. Likviduju zbytky a kupované ovocné rolky. Po pětitýdenní matčině návštěvě v našem novém domě potřebuju provést kampaň ve stylu spálené země: nenechat po sobě nic, co by mohl nepřítel využít. Nezůstane tu její instantní vietnamská nudlová polévka ani arašídové máslo s kousky buráků. Když jsem kráčela v jejích napoleonských stopách, neměla jsem jinou možnost než to všechno vyhodit, exorcizovat to s potěšením z provedeného rituálu, jaké některé dívky cítí, když pálí fotky svých bývalých milenců.

Aby bylo jasno. Miluju svoji matku a nenávidím, nenávidím, opravdu nenávidím vyhazování jídla. Jenže pokaždé, když moje matka opouští Francii, mi zůstane velký pytel zbylých konzervovaných nebo částečně hydrogenovaných hrůz, které nejím ani já, ani nikdo jiný z mé rodiny. Jídlo patří k hlavním potěšením mého zdejšího života, a zejména v době, kdy se ze všech sil snažím shodit poslední zbytky kil nabraných v těhotenství, si prostě nemíním (omluvte mé výrazivo) strkat do pusy sračky.

Dokud jsme bydleli v Paříži, večer po jejím odjezdu jsem ten pytel vždycky nenápadně odložila venku za domem, kde ho místní obyvatelstvo do čtvrt hodiny recyklovalo. Tady ve vsi se nedá nenápadně udělat nic. Nedokážu si představit, co by řekli sousedi, kdyby mě viděli vyhazovat igelitku plnou instantního malinového ledového čaje a mražené pizzy s chorizem. Věděl by tu vůbec někdo, co si s instantním malinovým ledovým čajem počít? Prozatím je ta igelitka v našem klenutém kamenném sklepě a čeká na další průzkum.

Myslela jsem, že srpnové horko a dodatečné trmácení až do Céreste přiměje moji mámu, aby cestovala nalehko, to jsem se ale spletla. Když jsme vlekli z kopce pět kufrů, čtyři cestovní tašky a pouzdro na notebook, matka vypadala vyčerpaně. „Tohle už nikdy neudělám.“ Povzdechla si. Přesně to tvrdila posledně.

„Co tam proboha máte?“

„Paul si musel přivézt masku.“ Paul je můj otčím, což je slovo, které ani trochu nevystihuje všechno, co k němu cítím. Od chvíle, kdy vstoupil do našich životů, v roce, kdy mi bylo jednadvacet, se stal mým třetím rodičem. Mámu a Paula seznámil společný přítel a první rande měli v pátek večer. V sobotu ráno mi máma zavolala na kolej – zbytečně brzo – a oznámila: „Jestli tu ten muž bude ještě v pondělí, tak si ho vezmu.“ Nastěhoval se ve středu a od té chvíle je s námi. Občas říkám, že je to můj pohádkový kmotříček, protože se zjevil z čistého nebe a spousta věcí se rázem zlepšila pouhou jeho přítomností. Paul miluje elektronické hračky: počítače, adaptéry, telefony – na co si vzpomenete. A má taky úžasnou masku, v níž připomíná Dartha Vadera, kterou si nasazuje na noc, protože ho trápí spánková apnoe. Jako by tahle věc o velikosti prachovky mohla odůvodnit velbloudí karavanu, která mi právě dorazila na dvorek.

Jakmile jsme vytahali zavazadla po schodech nahoru, začala matka obřadně vybalovat. Spolu se stříbrnými nůžtičkami na hrozny vylovila i balení marshmallowových slepiček (ty prostě miluju) a meruňkové želé.

„Podívej,“ pravila tónem kouzelníka, který vytahuje králíka z klobouku. „Instantní pistáciový pudink!“ Věděla jsem, že tahle výstavka práškové americké důmyslnosti je částečně pro mě a teď už částečně i pro Alexandra.

Tohle procesí amerických výrobků začalo prakticky ve chvíli, kdy jsem se odstěhovala do Francie. Zpočátku to bylo milé: máma mi třeba přivezla ten zoubkovaný nůž na chleba s dřevěnou rukojetí, který jsme používali, když jsem byla malá. Dovezla také otlučený květináč ve tvaru tudorovského domku, který se podobal tomu našemu; kdysi jsme v něm měli v obýváku zasazený břečťan. Něco z jejích dárků bylo praktické: dovezla prostěradla a ručníky (v Marshalls byly mnohem levnější) a oblečení pro miminko (v OshKosh se dala koupit kompletní výbavička pro batole za cenu jediného, neskutečně roztomilého francouzského svetříčku značky Catimini). Přivezla stříbrné kleštičky na chřest, vzácný rodinný poklad. Myslím, že jí přinášelo útěchu, když viděla, jak si povědomé předměty nacházejí své místo v mém novém a často matoucím životě v cizině. Říkám tomu teorie „věci jsou láska“: když přesunete dostatečné množství předmětů ze svého starého domova do toho nového, tak jste vlastně nikdy neodešli.

Pokud odhlédnu od těch nadměrných zavazadel, máma mě v rozhodnutí strávit život v cizině vždycky podporovala. Jednou, když jsem dělala průvodkyni v Louvru, jsem dostala na starost americký manželský pár, jejichž dcera absolvovala předposlední ročník vysoké ve Francii a teď se ucházela v Paříži o práci. „Nemůžu si pomoct,“ řekla ta žena a sáhla do kabelky pro větrový bonbon, „ale vážně si přeju, aby to místo nedostala.“ Moje máma taková nikdy nebyla. Podpořila každičký z mých – často bláznivých – nápadů: internátní školu v Massachussetts, předposlední ročník vysoké ve Skotsku, postgraduál v Londýně, nový život v Paříži, ačkoli jsem se tím stále víc vzdalovala od světa, který znala.

Jenže teď nešlo jen o to, že žiju tisíce mil daleko; unesla jsem i jejího vnuka. A jestli v dětství nepozná chuť sekané vyrobené s pomocí instantní cibulové polévky od Liptonu, nějaká jeho část zůstane navždy vzdálená a nepoznatelná. „Co když nebude umět anglicky?“ řekla mi, když se dívala na Alexandra do postýlky. „Co když se s ním nedomluvím?“ Jako by to, že se bude krmit instantním pistáciovým pudinkem, mohlo zázračně zařídit, že dítě bude bilingvní.

První den se vždycky snažím udržet mámu a Paula co nejdéle vzhůru, abych jim pomohla překonat pásmovou nemoc. „Takže,“ řekla máma, připravená na prohlídku pamětihodností, „kam půjdeme?“ Tahle součást venkovského života bude možná vyžadovat nějaké vysvětlování. Ono tady přesně vzato není kam jít.

Pokusili jsme se vzít je na procházku po vesnici. Vzhledem k časovému posunu a důchodcovskému životnímu stylu mých rodičů tohle vyžadovalo důkladnější organizaci, než by se dalo předpokládat. Snažila jsem se jim vysvětlit, že vzhledem k letnímu horku (a faktu, že Paul v minulosti prodělal rakovinu kůže), je nejlepší vyřizovat si pochůzky před jedenáctou dopoledne. Jenže jim se nikdy nepodařilo vstát před půl jedenáctou a obvykle ještě seděli u stolu a pili ranní kávu, když jsem začínala vařit oběd. Časné odpoledne je tu obecně doba siesty pro všechny, a navíc je v obchodech mezi 12.30 a 16.00 stejně zavřeno. Většinou jsme všechny dokázali dostat ze dveří až v pět.

Před naším stěhováním do Céreste jsem sdílela mámin postoj k přírodě, který by Gertrude Steinová asi vyjádřila takto: strom je strom je strom. Dá se to pochopit, když se vezme v úvahu, že se narodila v Brooklynu a celý život strávila v okruhu dvaceti mil od Empire State Building. (Paul, jak mu máma neúnavně připomíná, se narodil v Bronxu.) Její rodina udělala kratičký výpad do Connecticutu, když máma dospívala, ale jakmile jim jednoho dne strčila do kuchyňských dveří hlavu kráva, vzdali to a přestěhovali se do Levittownu, na předměstí New Yorku. Otevřené prostory nehrály v mém dětství velkou roli. Po rozvodu rodičů jsme s matkou odjely na výlet, při němž jsme měly upevňovat vztah matky s dcerou a sjíždět přitom na kánoi řeku Delaware. Ukázalo se, že těch šest dalších lidí v naší skupině je parta psychologů na výjezdním zasedání. Pamatuju si jen noční koupání bez plavek.

Sestupovali jsme obloukem z kopce do vesnice (tohle byl lepší směr, nikdo v mé rodině se nedá popsat jako atletický typ) k parkovišti za kamennou kapličkou. Nejsem si jistá, jestli byla od doby, kdy v jejím podkroví Char se svými druhy ukrývali zbraně, někdy otevřená. Slunce stálo pořád vysoko. Levandulová pole se už změnila v šedozelená strniště a po stéblech vysoké trávy na kraji cesty lezly tisíce bílých slimáků, ne větších než nehet na palci. Alexandre seděl Gwendalovi na ramenou a buclatými pěstičkami držel tátu za vlasy. Zdálo se, že je v novém prostředí jako ryba ve vodě.

Na Pont Roman se Paul zastavil, aby si pročetl informační text na plexisklovém panelu. „Tohle doopravdy není římský most, dokonce ani románský,“ vysvětlila jsem s pocitem, že i zdejší historické památky jsou jaksi nedostatečné. „Je to kopie z devatenáctého století. O kousek dál, blíž ke kraji města, stával skutečný římský most se dvěma oblouky; před pár lety se při vykopávkách našly jeho základy.“

Říčka pod mostem byla skoro vyschlá; kalužinky vody se hemžily hmyzem. Tohle byla nejklidnější část dne, včely se už vrátily na noc do úlů. Míjeli jsme husté živé ploty z kdouloní, kde se mezi listím zrovna začínaly klubat tvrdé zelené kuličky plodů. Zkoušela jsem uhodnout, co si moji rodiče asi myslí, jestli vidí to, co vidíme my. Jestli si myslí, že je to krásné, nebo prostě jenom… prázdné.

„Proč ne?“ zeptala se máma.

„Prostě to nepotřebujeme,“ řekla jsem a snažila se, aby mi v hlase nebylo znát podráždění.

„Vždyť tady dokonce není ani park.“

„Mami, my bydlíme uprostřed národního parku.“ To je pravda – nemůžete si tu nainstalovat ani satelitní anténu, aniž se předtím zeptáte, jak by to mohlo zapůsobit na místní flóru a faunu.

Předmětem našeho sporu byla zelená umělohmotná klouzačka ve tvaru dinosaura, kterou máma chtěla Alexandrovi koupit. Pár dní po příjezdu objevili moji rodiče aspoň něco povědomého, místní hypermarché – uspokojivě obrovské obchodní centrum v průmyslové zóně na okraji Aptu. Tam se přes poledne nezavírá. Když jsme se tam vypravili naposledy, máma zahlédla tu skluzavku a od té doby na mě kvůli ní pořád naléhá. Představila jsem si dvoumetrovou obludnost, která nám bude kazit výhled a Gwendalovi zabere skoro měsíc, než ji sestaví. Místo abych to vzdala a po matčině odjezdu ten krám shodila z útesu, rozhodla jsem se postavit si hlavu.

„Dobře,“ řekla máma vesele, což znamenalo: Tahle debata ještě neskončila.

Ne že bych nechápala, jaké kouzlo má dobrý supermarket. Když jsem někde v cizině, ráda brouzdám uličkami, prohlížím si plechovky s nakládanou chobotnicí a sladkou sezamovou pastou a okukuju cizokrajné dívky na lahvičkách šamponu. Moji rodiče si ale vůbec neuvědomují, jak omezenou – velice omezenou – roli hrají supermarkety v mém francouzském životě. Pro většinu Američanů je supermarket místo, kde se jednou týdně zastaví na velký nákup. Tady jezdíme do supermarketu jednou za tři nebo čtyři měsíce; nakoupíme těstoviny, čokoládu na vaření, toaletní papír, úklidové prostředky a jednu konkrétní značku limetkového čatní v indickém stylu, která se dováží speciálně pro Brity. Když jde ve Francii do supermarketu moje máma, nakoupí měkký dánský salám (já kupuju čerstvě nakrájenou šunku u místního řezníka) a gumovité sýry Babybel (já dávám přednost mazlavé gorgonzole od své sýrařky z nedělního trhu).

A pak jsou tady lososové rolky. Je to podfuk. Pokaždé, když máma přijede do Francie, se nechá nachytat na tenhle lákavý váleček zabalený ve vábně růžovém uzeném lososu. Jenže – a to je kámen úrazu – pod tím obalem se skrývá hustý šedivý komínek rybí pasty. Taková hrůza. Já jím jelita, fromage de tête, andouillette, ale tenhle hnus prostě nedokážu vzít do pusy. Stalo se to takovým opakovaným vtipem, jako ten strýček ze sitcomu, co pořád prdí. Máma navíc tu rolku obvykle kupuje, když je zlevněná v offre spéciale – což se dá přibližně přeložit jako „ještě dva dny, a dostali byste z toho otravu jídlem“.

Jestli je zlé vidět lososovou rolku jednou, vidět ji dvakrát je porušení Ženevských úmluv. Moje matka má zálibu ve zbytcích a dlouholetý milostný poměr s umělohmotnými krabičkami. Ze třiceti kroků dokáže posoudit, jak velká krabička od čínské polévky se bude přesně hodit na to chilli, které potřebuje strčit do mrazáku.

„Mami, ten sýr je živý. Potřebuje dýchat. Jinak zvlhne a chytí plíseň. Špatnou plíseň.“ Ve Francii je důležité rozlišovat mezi dobrou a špatnou plísní. Dobrá plíseň vytvoří rokfór. Špatná plíseň je to, co nám roste na stropě v ložnici. Navzdory mým varováním bývá spousta věcí hermeticky uzavřena a zastrčena dozadu do lednice – vadnoucí salát, plátky červené cibule, půlka quiche. Mohla bych je odtamtud vyhrabávat celé týdny.

Kvůli tomu nacpávání ledničky si připadám stísněná; dokonce i napadená. Od chvíle, kdy jsem přijela do Francie, se pro mě z přípravy jídla stalo základní každodenní potěšení. Kuchyň je moje území, a když ji máma naplnila věcmi, které by moje rodina nikdy nejedla, přehlížela tím moje přání a moji nezávislost – prostě měnila můj dům ve verzi toho svého. Uklidni se, říkáte si jistě, ona se jen snaží pomoct. Já vím, já vím. Je jí jasné, že toho mám moc: stěhování, batole, snaha vrátit se k psaní. A přesto, tenhle druh pomoci ve mně vyvolává touhu stočit se do klubíčka v temném koutku skříně na kabáty a cucat si palec.

Jednou ráno se Gwendal odplížil, celý zmatený, k Angele a Rodovi do penzionu na espresso a croissant. Myslím, že byl v pokušení ubytovat se tam na celý týden. „Promiň, že jsem zdrhnul,“ řekl mi, když jsem mu podala podnos s rajčaty a čerstvou mozzarellou, aby ho odnesl na oběd ven. „Otevřel jsem ledničku,“ přiznal, „byla sice plná k prasknutí, ale nebyla v ní jediná věc, kterou bych měl chuť sníst.“

Našli jsme pro Alexandra báječnou paní na hlídání. Amandine je o pár let mladší než já, ale první dítě měla zhruba v době, kdy jsem seděla u přijímaček z evropských dějin, takže má přede mnou co do zkušeností náskok patnácti let a tří potomků. Její dcera Rose je o čtyři měsíce starší než Alexandre. Vypadají jako dvojčata, dvě blonďaté hlavičky skloněné nad kostkami.

Když se ochladilo a turisté i letní hosté zamířili zpátky do Londýna či Bruselu, místní si začali všímat naší přítomnosti. Starší ženy se slámovými nákupními košíky mě teď zastavují, když jdu s kočárkem po ulici. „Zůstáváte přes zimu?“ ptají se. „Si c’est pas indiscret.“

Všimla jsem si, že kdykoli mi lidé pokládají otázku, která nezahrnuje fakta o čase nebo o počasí, nejdřív se ujistí, jestli to není indiskrétní. Připadá mi to okouzlující, ale taky trochu legrační. Připomíná mi to jednoho mého newyorského kamaráda. Ten se mi představil teprve potom, co zezadu přistoupil k mému stolku v kavárně Starbucks, položil mi ruce na ramena, zadíval se na přihlášku na vysokou, kterou jsem měla na monitoru, a pak nesmírně pohrdavě prohlásil: „Proč by se měl někdo chtít dostat na Yale?“ On chodil pochopitelně na Harvard. Občas by trocha diskrétnosti nikoho nezabila.

Jednou odpoledne, když jsem přišla pro Alexandra, se Amandine venku oháněla koštětem. Stejně jako my vede neutuchající boj s hejnem holubů, kteří jí hnízdí nade dveřmi. „Tu veux un café?“ Má opálená ramena a štíhlou dívčí postavu, které by nikdo nevěřil tři těhotenství. Před mým příchodem třídila rajčata ve velké přepravce. „Nechceš jich pár?“ zeptala se a už začala strkat zralé plody do igelitky. „Jsou od kamarádky ze zahrady.“ Dívala jsem se, jak Alexandre s Rose šplhají nahoru a dolů po dvou schůdcích mezi kuchyní a jídelnou. Tady nebyly žádné dětské zábrany ani záslepky do zásuvek. Nikdy jsem neviděla francouzskou domácnost, která by odpovídala americké definici bezpečí pro malé děti.

Když jsem seděla u ní v kuchyni, pokládala jsem otázky váhavě, abych neporušila ten kód diskrétnosti, který byl tak laskavě rozšířen i na mě. „Non, non. Je suis pas d’ici, moi.“ Ne, ne, nejsem odsud, odpověděla a zasmála se mému překvapení. Její místní přízvuk byl tak silný, že by se dal sekat srpem. „Je suis Parisienne, moi. Přistěhovali jsme se sem z Paříže, když mi bylo devět.“ Devět? O pětadvacet let později, s místním manželem a třemi dětmi, a pořád není d’ici, místní. Francouzi berou myšlenku terroir velice vážně. Víno nebo jahody jsou hrdě, nezvratně odněkud, a o lidech to platí taky.

„Hrozně ráda se dívám, jak mačkáš to ovoce,“ prohlásila moje máma, když mi nakukovala přes rameno na nedělním trhu v Reillanne. „Tohle jsi dělávala s Rembrandty.“ Jasně, nemačkala jsem je, ale je pravda, že si teď prohlížím fíky stejně pozorně a nadšeně, jako jsem kdysi studovala malby starých mistrů.

Stejně jako ty fantastické vrásky na Rembrandtově autoportrétu jsou i fíky něco, na čem se s matkou dokážeme shodnout. Září co září si dopřeju malý fíkový festival. Fíkovou party. Velkou fíkovou jízdu, jestli chcete. Jedním z mnoha potěšení života v Provence je to, že sezona fíků tu pokračuje zdánlivě donekonečna. První fíkový koláč jsem upekla už asi před měsícem a moje oblíbené ovoce je pořád na trhu v obrovském množství.

Čerstvé fíky jsou náročné ovoce. Zvenčí působí střízlivě a matně – důstojné plody, často v temných odstínech královské fialové. Ale když jeden rozloupnete, objeví se měkký masitý kaleidoskop semínek. Zralý fík, stejně jako tvářička dobře živeného děťátka, by měl trochu povolit, když ho zmáčknete.

Fíky představují báječný přechod od letní kuchyně k té podzimní. Tohle je v Provence obzvlášť užitečné v tom ročním období, kdy jeden den jíme na zahradě a ten další zapínáme topení.

Čerstvé fíky si nejlépe vychutnáte alfresco, v rukolovém salátu s jablky Golden Delicious, piniovými oříšky a piknikovými sýry, nebo opečené s plátky rokfóru a zakápnuté medem na začátek podzimní večeře u krbu.

Nedávno nám Amandine prozradila malé tajemství: ve vsi je obecní fíkovník. Stojí těsně za poštou; každé ráno ho míjím cestou z boulangerie. Vidíš, chtěla jsem říct své mámě, možná tu nemáme Metropolitní operu, ale zato máme obecní fíkovník. Stejně jako placenou mateřskou dovolenou a camembert ke školním obědům – takhle si představuju veřejnou službu.

To odpoledne, zatímco Alexandre nahoře spal, jsme se s mámou rozhodly upéct fíkový koláč. Nebyl jenom pro nás. Rozhodli jsme se totiž ten týden prohloubit náš společenský život ve vsi – pozvali jsme sousedy na čaj. Mezi námi, měla jsem postranní motiv. Snažila jsem se přemluvit Jeana (nebo ho možná ujíst) k tomu, aby mě vzal na houby, až přijdou deště.

S mámou se nám nejlíp povídá, když u toho něco děláme – vyklízíme skříně, nakupujeme oblečení. Ona si neužila ty úplně nejzábavnější části mého dětství. Na víkendové akce jako muzea, divadla nebo vánoční výklady v obchoďáku Bendel’s jsem měla tátu. Máma řešila všednodenní nezbytnosti: domácí úkoly, prádlo, grilované kuře. Některé z nejlepších rozhovorů jsme spolu vedly, když jsme vedle sebe seděly v autě cestou do čistírny. Dokázaly jsme mluvit o všem.

„Jsem jenom nervózní,“ řekla jsem, zatímco jsem odměřovala cukr. „Kniha je venku, dělá, co může, a já jsem najednou na suchu a nemám žádný jasný další projekt.“

„Byla bych ráda, kdyby sis dokázala přestat dělat starosti a trochu si tohle všechno užívat.“ Máma mi říká, abych si přestala dělat starosti, už od – vlastně ani nevím odkdy. Pořád nechápe, po kom jsem zdědila ten ohavný zlozvyk dosáhnout nějakého cíle a za deset minut ho odsunout stranou ve prospěch nějaké nové věci, kvůli které můžu panikařit.

„Ani nevíš, jaké máš štěstí,“ dodala a odložila odměrku do dřezu. Máma s tátou za sebou měli potrat a mrtvě narozené dítě a málem už žádali o adopci, když jsem na scénu přišla já. Já taky prodělala před Alexandrovým narozením jeden potrat; docela dobře jsem si uvědomovala, jaký je to dar, mít zdravé dítě.

Moje máma je velmi čistotná kuchařka, pořád v průběhu práce něco umývá a utírá. Já jsem pravý opak – použiju každý hrnec, lžíci a vařečku, které najdu, a pak toho většinu nechám na jedné ulepené hromadě ve dřezu. Zrovna oplachovala metlu, když mi řekla:

„Jenom mi připadá, že se moc nevkládáš do toho, že jsi Alexandrova máma.“

„Jak se opovažuješ mi říkat něco takového?“ vyhrkla jsem a najednou se mi po tvářích valily slzy. „Jsem jeho matka!“ Tenkrát jsem poprvé v životě málem odešla během hádky z místnosti. „Odvolej to.“

„A co ten kočárek?“

„Jo tak!“ vyjekla jsem a zvýšila hlas, což v rozhovorech s matkou nikdy nedělám. „A jsme zase u kočárku? Jsem špatná matka, protože jsem neprojevila dostatečné nadšení nad nákupem kočárku.“

Podle všeho jsem selhala už v první zkoušce mateřství, ještě před Alexandrovým narozením. Nechápala jsem to. Proč si moje matka myslí, že její dcera, která miluje retro kabáty s kožešinovými límci a vzácné viktoriánské obrázkové knihy, bude jásat nadšením nad vyhlídkou, že se půjde kupovat kočárek? Nejsou to přece botky na jehlách, a dokonce ani ručně vyšívaná dečka do kolébky. Je to kočárek. Pokud jezdí, otáčí se a neskládá se v nevypočitatelných chvílích s dítětem uvnitř, co je na něm k přemýšlení? Potřebovala jsem kočárek natolik lehký, abych ho dokázala vytáhnout do druhého patra po točitém schodišti v našem pařížském domě, a dostatečně bytelný, aby se vyrovnal s dlažbou a výmoly v Céreste. Nesešlo mi na tom, jestli bude mít držák na kelímek s kávou – ve Francii nic takového jako káva s sebou neexistuje.

Jenže máma měla pravdu; tenhle spor byl součástí rozsáhlejší a – jak jsem rychle pochopila, nepřijatelné – rozpolcenosti. Nedá se to říct jinak: nemluvňata a především všechny ty serepetičky, které k nim patří, mě zase tolik neberou. Někteří lidé se můžou z miminek zbláznit. Moje matka k nim patří. Já dávám přednost dětem už trochu větším, tak ve fázi řeckých mýtů a prvních lásek. Moje máma se mnou byla pět let doma; já nikdy neměla v úmyslu stát se matkou v domácnosti. Odsudek byl strašlivý, pocit viny ještě horší.

Takhle jsem se necítila poprvé. Než se Alexandre narodil, gynekoložka mi doporučila cosi s názvem haptonomie – což je afektivní technika, kterou vynalezl v padesátých letech minulého století Holanďan Frans Veldman. Jestli má nějaký americký ekvivalent, v životě jsem o něm neslyšela. Cílem je novou rodinu stmelit. Dělali jsme přitom jedno báječné cvičení, kdy mi Gwendal položil ruku ze strany na břicho a děťátko se doopravdy pohnulo tak, že se mu stulilo do dlaně. Myslím, že haptonomie je užitečná ke sblížení budoucích otců s budoucími dětmi. Ale v našem případě nebylo třeba k tomu nácviku přesvědčovat Gwendala, nýbrž mě.

Sezení se konala v nemocnici, s pediatričkou, která měla v té technice výcvik. Začalo to špatně. Nejdřív ze všeho mi doktorka řekla, že mám přestat chodit dvakrát týdně na hodiny jógy, které jsem milovala. „Jestli budete myslet při porodu na vlastní respiration – dýchání –, pak tam nebudete plně přítomná pro své dítě.“

Potom mě požádala, ať si lehnu na stůl, a položila mi ruce na břicho. S haptonomií se začíná koncem čtvrtého měsíce těhotenství, hned potom, co se dítě začne hýbat. „Co ke svému děťátku cítíte?“ zeptala se mě a shlédla na mě s rozzářeným úsměvem.

Zpanikařila jsem. Jsem dobrá studentka a nerada dávám špatné odpovědi. Bylo jasné, co se ode mě čeká. Cítím radost. Cítím úžas. Cítím život.

Doopravdy jsem se cítila… těhotná. Vystrašená. Přála jsem si, aby bylo dítě zdravé. Nebyla jsem si jistá, jestli si budu první roky mateřství užívat. S Gwendalem jsme o tom už mluvili. Jednou jsme spolu šli po ulici a snažili se představit si, jaký ten nový človíček asi bude. „Já ho už teď miluju,“ prohlásil Gwendal tím klidným, a přece dychtivým tónem, který si udržel během celého mého těhotenství. „Jak můžeš milovat někoho, koho vůbec neznáš?“ Připadalo mi to jako báječný, ale nelogický skok víry.

Na stole v ordinaci té doktorky jsem hledala odpověď na její otázku. Listovala jsem svým mentálním slovníkem a hledala přídavné jméno, které by bylo pravdivé, ale neurážlivé. Jediné, na co jsem připadla, bylo responsable. „Cítím se odpovědná.“ Okamžitě, jakmile jsem to vyslovila, jsem pochopila, že to nestačí. Podle všeho neexistovalo žádné časové okno, v němž by si mohl člověk na vyhlídku mateřství přivyknout. Jakmile bylo vajíčko oplodněno, očekávalo se, že budu na scéně – jako herečka, která nikdy netrpí trémou. Když jsme s Gwendalem z ordinace odcházeli, tonula jsem v slzách. Připadala jsem si naprosto osamělá, nedostatečná. Jako by moje pocity byly jaksi deformované.

A teď, o rok později, jsme tady, mám krásného chlapečka, který výborně prospívá, a od vlastní matky se mi dostává stejného zacházení jako od té lékařky – naprostého odmítnutí mých pochybností, popření mých pocitů. Považuju se za celkem sebejistou osobu, ale po narození dítěte jsem byla roztřesená jako meruňkové želé, přecitlivělá na kritiku, a přitom jsem na každém kroku pochybovala sama o sobě.

A přesto jsem v hloubi duše věděla, že něco děláme dobře. Alexandre se narodil s úsměvem a od té chvíle se usmívat nepřestal. Když mu bylo dva a půl měsíce, spal už celou noc. V roce se dokáže nakrmit lžičkou. Jí ryby a brokolici – a játra. Alespoň podle francouzských měřítek jsme byli vynikající rodiče. Jen se na něj podívej, chtělo se mi říct, je pořád šťastný.

Děťátko je studna přání. Každý den k ní přicházíme a házíme do ní drobné. Některé mince jsou zářivé a lesklé, plné úsměvů a příslibů. Jiné jsou zakalené špatnými vzpomínkami, smůlovatými geny. Jiné se celá ta léta skrývaly pod polštáři na pohovce a jenom čekaly, až je někdo vyhrabe.

Děťátko je studna přání. Každý do ní vkládá svoje naděje, obavy, svoji minulost, svých pár centů.

Cestou k Alexandrově nové paní na hlídání (Amandine se jako drtivá většina Francouzek vracela zpátky do práce) jsme zastavili u boulangerie a koupili dvě bagety na oběd. Ujížděli jsme po úzké asfaltované cestě na okraji polí. Já si tyhle ranní procházky užívala. Myslím, že máma byla taky ráda, že se dostane ven a může se podílet na mém každodenním životě.

Valerie je rázná babičkovská osoba, která u sebe doma hlídá místní děti už patnáct let. Její dům má velikou zasklenou verandu se spoustou hraček, rozlehlou zahradu s koupadlem pro ptáky a přátelského chlupatého psa, který nás přiběhl přivítat k brance. Moji matku ale upoutalo pískoviště. Bylo vyrobené ze staré dřevěné průmyslové palety a v rozích byly čtyři zaoblené kovové hroty, které trčely asi pět centimetrů nad okraj. Když moje matka odešla ze školské rady, přijala místo výkonné ředitelky mateřského centra. Věděla všechno o nejnovějších nařízeních ohledně dětských hřišť – o pěnových podložkách, výšce houpaček, vhodných plastech. Vytřeštěně se zadívala na Alexandra, který nadšeně sypal písek do fialového kyblíčku. Valerie seděla vedle něho a radostně přikyvovala na souhlas, kdykoli zabrblal nadšením a zvedl lopatičku. Matka podle všeho nevnímala Valeriinu přítomnost ani Alexandrovo potěšení. Přímo jsem viděla, jak jí v hlavě šrotují kolečka. Možná je to tím, že jeden ze tří set občanů USA je právník, ale tam, kde zbytek světa vidí zábavu, Američané vidí trestní odpovědnost.

Z toho, že si jsme s mámou tak blízké, plyne jeden problém: dokážu jí číst myšlenky. Paříž byla sice daleko od domova, ale byla logická, krásná, kultivovaná. Céreste podle všeho překračovalo všechny meze. Znamenalo nepochopitelný krok stranou, ne-li přímo zpátky. Všichni rodiče si přejí, aby jejich děti žily lépe než oni, a moje matka v tomhle neviděla nic „lepšího“. Na jednu stranu: Ále, jsou to sice bláznivá děcka, ale to nevadí, znáte Elizabeth – ta když šlápne do lejna, promění se ve zlato. Na druhou stranu: Všechny ty tituly. Vždyť jsem zaplatila pobyt v Benátkách, proboha. A všechno proto, abys mohla věšet prádlo na šňůru jako vesničanka a vychovávat mého vnuka v zapadákově, kde není jediná slušná čínská restaurace nebo přírodovědné muzeum? Jako bychom čistě tím, že jsme se s Gwendalem rozhodli žít jinde a jinak, svému synovi nějak ubližovali.

Pod vším tím nepochopením se skrýval strach. Unikáš mi. Tohle je největší paradox dobrého rodičovství. Jsem si jistá, že mě matka vychovávala s představou, že budu žít méně omezený, velkolepější a svobodnější život než ten, s nímž se musela smířit ona. Jenže když mi dala svobodu, poslala mě rovnou do náruče světa, kterému ona sama vždycky nerozumí. Je jí to nepříjemné. Prakticky jsem slyšela její vnitřní monolog. Co školy? Nebudete tady osamělí? Jelikož jsem sotva vybalila stěhovací krabice, nedokázala jsem odpovědět na její otázky. Pravdou bylo, že jsem to sama nevěděla.

Z Valeriina domu jsme odcházely mlčky a tlačily před sebou prázdný kočárek. „Bonjour, mesdames,“ řekl pan André, když nás na cestičce dohnal.

Starého pana Andrého potkávám každé ráno, když míří na kamennou lavičku před mairie, kam příjemně svítí sluníčko. Sedává tam se dvěma dalšími staříky, kteří mu dělají společnost, dokud nepřijde čas jít domů na oběd. Vždycky je velmi přátelský, ačkoli se svými dvěma zbylými předními zuby a dlouhými nehty zažloutlými od tabáku vypadá trochu jako pohádková postava, která nosí přes rameno pytel plný chutných dětiček. I uprostřed horkého léta si obléká tolik vrstev, že je těžké poznat, jestli má opravdu hrb, nebo mu ho přičarovala moje hyperaktivní představivost a jde pouze o záda ohnutá artritidou. Potřásl mi rukou, ukázal na bagety v prázdném kočárku, něco řekl a rozchechtal se.

„Co říkal?“ zeptala se máma.

„Zeptal se, jestli jsem dítě vyměnila za bochník chleba.“

„To žertuje?“

„Nejspíš.“ Pokrčila jsem rameny, protože jsem zrovna v tu chvíli neměla náladu zbavovat ji úzkostí.

Nevím jistě, jestli to bylo tím pískovištěm, nehty pana Andrého nebo prostě předávkováním chlorofylem, ale hned další den se máma vrátila domů ze supermarketu a Paul za ní vlekl tu zelenou umělohmotnou skluzavku ve tvaru dinosaura. Měřila sice jen metr, ale byla tak široká, že stěží prošla brankou do zahrady. Zuřila jsem. Alexandre byl pochopitelně nadšený. „Vidíš,“ řekla máma a sehnula se, aby mu dala pusu. „Babička ví, co se ti líbí.“

Noc před matčiným odjezdem jsem uvařila čočku s párkem. Obvykle je to zimní jídlo, teplé, pomalé a vydatné, takové to velké objetí, které jsem tenhle měsíc často zapomínala svým rodičům poskytnout. V době, kdy máma dobalila tu nekonečnou zásobu kufrů, jsme byly obě vyčerpané. Já se cítila zahlcená, ona odstrčená. Já si připadala odsuzovaná, ona si připadala hloupě. Dítě má prý všechny sbližovat. My jsme od sebe byly tak daleko jako ještě nikdy.

Druhý den ráno jsem seděla s Alexandrem na kraji kašny na place des Marronniers. Mával, když se Gwendal kodrcal s autem po La Grande Rue, což je nehorázně nepřípadný název pro úzkou cestu, která se tu vydává za hlavní ulici. Pálily mě oči. Stýskalo se mi po nich, a to ještě ani neodjeli. Mít je tady bylo mučení, nemít je tady bylo ještě horší.

Uložila jsem Alexandra k dopolednímu spánku a svlékla povlečení v Charově pokoji. Chodila jsem po domě a sahala na ošklivé závěsy, které tu zanechali předchozí majitelé. Tyhle budou muset jít. Tohle není můj dům, není to její dům. V tu chvíli mi připadalo, že to není tak úplně ničí dům.

Věděla jsem, že dorazí domů, vybalí a pak si o tom všem promluvíme – najdeme způsob, jak se přes to dostat. Možná jsem jí měla dát jasněji najevo, jak se cítím – požádat ji, aby se víc snažila jednat se mnou v mém domě jako s dospělou. Doufala jsem, že to ze mě udělá lepšího hosta, až zase přijedu do USA, a nevrátím se jako obvykle k roli dítěte, které si chodí, kam chce a kdy chce, a nechává spodní prádlo v ložnici na podlaze. Tohle je rozdíl mezi mojí mámou a Napoleonem. Napoleon se nikdy s nikým neusmířil.

Začala jsem vyklízet plastové krabičky zezadu z lednice. Když se Alexandre probudil na oběd, ohřála jsem mu trochu čočky v maličkém měděném hrnečku, který mi máma před pár lety koupila v Paříži. Synek podle všeho moji náladu nevycítil. Lžička mezi miskou a jeho pusou párkrát zabloudila. Po celém obličeji i po bryndáčku měl rozmazanou čočku se zelenými tečkami petrželky. Usmál se. Já taky. Potom mi to došlo: on jí zbytky. Jenže to byly moje zbytky a z nějakého důvodu to představovalo zásadní rozdíl.

Velká fíková jízda

RUKOLOVÝ SALÁT S KUŘETEM, ČERSTVÝMI FÍKY A AVOKÁDEM

Salade au poulet, figues fraîches et avocat

Tohle je dobrá volba pro snadný oběd s kamarádkami; čerstvé fíky jsou přesně to, co mu propůjčuje nádech luxusu. Můžete přidat trochu rozdrobeného modrého sýra nebo, pokud se rozhodnete pro vegetariánskou verzi, použijte místo kuřete teplé toasty s kozím sýrem.

4 kuřecí prsa nebo maso z 1 malého pečeného kuřete,

nakrájené na plátky

1 sáček rukoly

1 lžíce olivového oleje

½ čajové lžičky balzamikového octa

1 velká špetka hrubozrnné mořské soli

8 čerstvých fíků, nakrájených na čtvrtky

2 malá avokáda, nakrájená na centimetrové plátky

2 polévkové lžíce syrových dýňových semínek

Ve velké pánvi opečte kuřecí prsa na trošce olivového oleje; dochuťte solí a pepřem. (Často používám maso z pečeného kuřete, které jsem koupila v neděli na trhu.)

Těsně před podáváním zalijte salát zálivkou z olivového oleje, octa a soli. Zacházím s ní úsporně: není nic horšího než rozmáčený salát. Rozdělte salát na čtyři talíře a navrch nasypte kuře, fíky a avokáda. Nakonec přihoďte dýňová semínka. Voilà!

Pro 4 osoby

PEČENÉ FÍKY S ROKFÓREM A MEDEM

Figues fraîches rôties au roquefort

Tohle je příjemné překvapení k vínu. Nebo je můžete podávat po večeři s listovým salátem – jako spojení sýrového chodu a zákusku.

8 dokonale zralých čerstvých fíků, po délce překrojených napůl

1 čajová lžička olivového oleje

pár kapek medu

malý klínek modrého sýra – rokfóru, Bleu d’Auvergne, stiltonu nebo gorgonzoly

Troubu předehřejte na 180 °C.

Vložte fíky do keramické zapékací mísy a zakápněte olivovým olejem a medem. Pečte 15 minut, dokud nezměknou. Mezitím nakrájejte půlcentimetrové plátky modrého sýra tak, aby byly trochu menší než fíky. Jakmile vytáhnete fíky z trouby, položte na každý plátek sýra. (Gwendal dává přednost štiplavé chuti rokfóru; já mám raději jemnější, smetanovou chuť gorgonzoly.) Dopřejte sýru jednu až dvě minuty, aby povolil. Podávejte okamžitě.

Pro 4 osoby jako předkrm nebo sýrový chod

KOLÁČ S FÍKY A MANDLEMI

Tarte aux figues

Po většinu času, co jsem žila ve Francii, jsem se marně snažila sehnat dokonalou frangipane (mandlovou náplň). Řešení přišlo od jedné Gwendalovy staré pařížské kolegyně. Tohle je mandlová náplň, kterou používá na svou galette des rois. Výroba je snadná, chuť sladká, ale ne příliš, a rum jí dává volební právo.

Na těsto

Tenhle úžasně snadný recept na těsto mám od naší drahé

přítelkyně Anne. Je to v podstatě rychlé odpalované těsto

bez vajec.

9 lžic másla

¼ šálku vody

1 lžíce cukru

1 a ¾ šálku hladké mouky

V kastrolku zahřejte máslo, vodu a cukr. Jakmile se máslo rozpustí, stáhněte kastrol z plotýnky, naráz přidejte všechnu mouku a důkladně promíchejte vařečkou. Těsto pak rozválejte válečkem na kruh o průměru asi 30 centimetrů.

Na náplň

7 polévkových lžic soleného másla; jestli seženete máslo

s krystalky soli, tím lépe

½ šálku plus 2 polévkové lžíce krystalového cukru

3 vejce, 1 polévková lžíce tmavého jamajského rumu

½ čajové lžičky mandlového extraktu

½ čajové lžičky vanilkového extraktu

1 a ½ šálku mandlové moučky (mletých mandlí)

6 nebo 7 čerstvých zralých fíků nakrájených na zhruba

půlcentimetrové plátky

hrstka piniových oříšků

2 polévkové lžíce moučkového cukru

Předehřejte troubu na 190 °C.

Metlou šlehejte máslo, až bude měkké a vzdušné. Přidejte cukr a vyšlehejte nadýchanou hmotu. Zašlehejte dvě vejce.

Třetí vejce rozbijte do kalíšku a trochu rozmíchejte. Nalijte ½ třetího vejce do směsi. Šálek se zbylou polovinou vejce odložte stranou. Přidejte do směsi rum a mandlový i vanilkový extrakt; prošlehejte. Zašlehejte mleté mandle.

Vložte plát těsta do dortové formy o průměru 28 cm (nejlepší je kovová dortová forma s vyjímatelným dnem – kov pomůže, aby se základ dobře propekl). Nadbytečné těsto nechte viset ven. Propíchejte těsto na dně vidličkou. Vložte krémovou náplň. Navrch nakrájejte fíky a zasypte piniovými oříšky. Přebytečné těsto přehrňte přes náplň, aby vznikl tenký okraj. Smíchejte zbylou polovinu vejce s moučkovým cukrem a potřete tou směsí ohrnutou část kůrky.

Pečte 30 až 35 minut, dokud není koláč zlatý a dokonale propečený.

Pro 8 osob

KAPITOLA 7

Velký mráz

Naše nová krbová kamna na dřevo jsem pojmenovala Bertha, a kdyby mi přitom nehrozilo popálení, nejradši bych ji objala.

Léto bylo znenadání pryč. Jeden den jsme ještě seděli na zahradě a dívali se, jak nám nízko nad hlavami krouží rorýsi, pili pivo a grilovali sardinky. Potom dva dny v kuse pršelo. Když zase vyšlo slunce, ze stromů už opadala polovina listí a teplota klesla o patnáct stupňů. Každé ráno, když jsem dávala Alexandrovi snídani, jsem slyšela, jak se Jean šourá v županu a trepkách k teploměru na zahradě: „Moins trois ce matin.“ Poskytuje mu to téma k rozhovoru na celý den.

Při svém poetickém posuzování domu jsme opomněli několik věcí – a nikoli nejmenší z nich bylo vytápění. V celém domě se nacházely jen dva stařičké radiátory, nahoře v ložnicích ani v koupelnách nebylo nic. Ale přinejmenším jsme měli koupelny. Ve vesnici zavedli vodovod až někdy kolem roku 1955 a Mireille nám vyprávěla ze svého dětství historky, jak jim pipi zamrzala v noci v nočníku. V červenci nám přišly zábavné. V listopadu už tolik ne.

Silné zdi, které poskytovaly vítané útočiště před letním sluncem, byly nyní mrazivé. Ty kouzelné výklenky a zákoutí znamenaly další rohy, které bylo třeba vyhřívat. Ústřední topení nepadalo v úvahu, protože ve vsi nebyl zavedený plyn, a olejový kotel taky ne, jelikož cisterna s naftou by nedokázala odbočit do naší úzké uličky. Zbývalo nám pouze buď zvolit elektrické topení (které je příšerně drahé), nebo topit dřevem. Nahoře jsme se rozhodli pro elektřinu (množství úkonů, které jsem ochotná provádět, abych zahřála prkénko na záchodě, má svoje hranice), ale v obývacím pokoji zvítězila Bertha, připosražená krbová kamínka smetanové barvy, se skleněným plátem vpředu, abychom viděli na oheň. V den, kdy nám ji zapojili, jsem si připadala trošku jako Laura Ingallsová Wilderová, autorka Domečku v prérii.

Teď už chápu, proč všichni v půlce července mluvili o dříví na topení. Když si totiž dřevo objednáte v červenci, ti milí pánové přijedou a úhledně vám je naskládají do sklepa. Pokud si na to vzpomenete v listopadu, dorazí s náklaďáčkem a bez okolků vám celou fůru vyklopí u dveří. Deset kubíků stromů. Ta hromada sahala Gwendalovi až k hlavě a zabírala celou šířku ulice. Než to všechno dostaneme do sklepa, bude večer.

Sousedi museli slyšet rachot motoru, rezavé cinkání vozu i dunivé hromobití polen o chodník, protože sotva Gwendal zvedl první poleno, ve dveřích se objevil Denis, už v pracovních rukavicích a s podpůrným pásem kvůli zádům, nemluvě o pracovní vestě logistické firmy SERNAM, pro kterou kdysi pracoval v Marseille.

„Kam to chcete?“ zeptal se a strčil si pod paži tři polena.

Potom přišel Jean se svou ženou Paulette, a vzápětí Arnaud. Jean je bývalý contremaître, předák. Se svou partou pracoval po celé Francii, montovali do jaderných ponorek vzduchotěsná okna. Mimořádně hrdý je na to, že také instaloval tvrzená okénka do prvního TGV, slavného francouzského rychlovlaku. Teď se postavil k patě naší hromady dříví a ujal se velení. Přitom mužům vysvětloval, jak dřevo správně rovnat, aby vznikla pevná, bytelná konstrukce. Když spadla, nebyla na vině ta metoda, bien sûr, nýbrž nerovný podklad. Alexandre si pořád nebyl v příkrém svahu naší ulice moc jistý na nožkách, a tak ho Paulette držela za ruku, zatímco já sbírala tenčí polínka a rovnala je u kuchyňských dveří na podpal.

Lidé, kteří vyrostli na malých městech, jsou možná na tenhle druh výpomoci zvyklí. Když jsem ale já vyrůstala v Teanecku v New Jersey, naši sousedé, postarší manželé Maddenovi, představovali jen vzdálené postavy. K jedinému významnějšímu kontaktu s nimi došlo, pokud si dobře vzpomínám, když jsme se s kamarádkou Sarah rozhodly uvařit fialová míchaná vajíčka a nechat je uprostřed příjezdové cesty k jejich garáži. Matka mě donutila, abych se omluvila osobně. Paní Maddenová je možná jediný člověk na světě, který se na mě kdy podíval a skutečně upřímně si pomyslel: Roste pro kriminál.

Můj poslední newyorský soused sledoval všechny moje příchody a odchody klíčovou dírkou, ačkoli za to nejspíš tak úplně nemohl. Byl jen o trochu starší než já, a pokud vím, byt opouštěl pouze v úterý, kdy za ním chodila matka a brala ho do restaurace na večeři. Myslím, že trpěl nutkavou potřebou hromadit věci. Do jeho bytu se mi podařilo nakouknout jen jednou a zahlédla jsem něco, co vypadalo jako sjezdovka z pestrobarevných hadříků táhnoucí se až ke stropu.

Naší nejbližší a nejmilejší sousedkou v Paříži byla Marie-Claude, která měla ve zvyku hlasitě mě zdravit z otevřeného okna činžáku naproti. Byla to obrovská žena. Každé ráno vyložila na okenní parapet nejdřív jedno ňadro, pak druhé, a zůstala tam tak celý den a sledovala, jak se za popelářskými vozy tvoří kolony. Později jsme zjistili, že má za manžela Egypťana, stejně hubeňoučkého a drobného, jako byla ona mohutná. Představa těch dvou spolu se nedala potlačit. Líbilo se jí, že jsem Američanka. Musela mě slyšet, jak mluvím do telefonu anglicky. Jednoho dne mě oslovila, když jsem psala v místní kavárně. „Moje matka,“ zaduněla – skutečnost, že stála těsně vedle mě, a nikoli na druhé straně ulice, nijak neovlivnila sílu jejího hlasu –, „měla za války americké hrnce.“

Za dvě hodiny byla hromada dřeva pryč a ulice čistě zametená. V duchu jsem si udělala poznámku, že mám ztrojnásobit množství čokoládového cukroví, které budu péct na Vánoce.

Marguerite pořád vykukovala z okna. Podle všeho měl Denis to dopoledne spravovat myčku.

PS: Je ještě jeden důvod, proč si místní lidé objednávají dřevo v červenci. Dřevo objednané v červenci má čas vyschnout. Dřevo objednané v listopadu je vlhké, zelené a dýmá jako zpěvačka šansonů. Potřebovali jsme půl hodiny a celý zmuchlaný výtisk Monde diplomatique, abychom vykřesali první opravdovou jiskřičku. Byla to ta nejhloupější začátečnická chyba. Zasloužili bychom za ni za uši.

Druhým možným řešením problému s topením bylo zkusit se zahřívat zevnitř.

Na prvním mrazíku je něco, co ve mně probouzí jeskynního člověka – možná by se dalo říct i upíra. Mám chuť nosit kožešiny a ohlodávat maso z jehněčích kostí a přepadne mě každoroční strašlivá chuť na boudin noir, jinak známý jako krvavé jelito. Člověk pozná, že už žije ve Francii skoro deset let, když mu představa, že se cpe sraženou krví, připadá nejen normální, ale nesmírně lákavá.

Když jsem byla těhotná, moje tělo se dožadovalo železa v nesmyslných dávkách. Tehdy bych byla schopná sníst mrakodrap. Je docela škoda, že krvavé jelito není na francouzském těhotenském jídelníčku – tohle se zakazuje společně s uzeninami, vnitřnostmi a tatarským biftekem.

Pravda, boudin noir není něco, co bych byla ochotná koupit někde v supermarketu. Ideální je mít řezníka, který si dělá jelita vlastní. Já si je koupila od kníratého muže s chladicí dodávkou na tržišti v Apt, toho samého, kterého jsem si všimla už při našem prvním pikniku v Provence. Od první návštěvy jsem se k němu mnohokrát vrátila pro fantasticky chutné, velmi libové saucisses fraîches a jeho ručně dělané andouillettes, které připravuju krátce osmahnuté s cibulkou, dijonskou hořčicí a kapkou smetany.

Svůj boudin podávám s pečenými jablky – tentokrát jsou to jablka odrůdy Golden Delicious, která jsme si koupili ve farmářském stánku u silnice. Promíchala jsem plátky jablek s olivovým olejem, zasypala to celé mořskou solí a přidala kousek celé skořice a hvězdičku anýzu, abych jídlo ukotvila přívětivým podzimním kořením. Boudin se kupuje už uvařený, ale tak dvacet minut v troubě mu poskytne čas trochu se osmahnout a někdy dokonce puknout. Jsem sice odvážný jedlík, ale představa vařeného (nebo studeného) jelita ve mně vyvolává touhu odstěhovat se zpět do New Jersey. Ne, vlastně doopravdy ne.

Připouštím, že když tohle jídlo poprvé vytáhnete z trouby, můžete mít problém s jeho vzhledem. Vždycky nastane chvíle – zejména když jelito servíruju hostům –, kdy si pomyslím: Hrome, tohle vypadá jako obrovské labradoří hovínko na talíři. Pravda. Ale jakmile se přenesete přes estetickou stránku, dostane se vám tak bohaté a rozvinuté chuti, jakou si jen dokážete představit. Dobrý boudin má sametovou strukturu, která dokonale ladí s mírnou nakyslostí pečených jablek. Přidejte k tomu šťouchané brambory (se slupkou a s kousky), lahev Châteauneuf-du-Pape a probuďte mě na jaře.

Tohle období zimního spánku nás také přimělo uvědomit si holá fakta ohledně vzhledu našeho obydlí a úprav v něm.

Když se řekne dům v Provence, lidé si obvykle představí vilu, vinici, bazén – a rekonstrukci za několik set tisíc dolarů, kterou provedl bodrý, avšak nikoli vždycky spolehlivý zedník. My nemáme pár set tisíc dolarů. Upřímně, už tak vězíme po uši v hypotékách. A pokud jde o ty ne úplně spolehlivé zedníky – tak to bychom byli my.

Když jsme se do Céreste přistěhovali, jedny anglické noviny mě požádaly o článek do jejich přílohy Domov. Redaktorce se velice líbilo spojení s Reném Charem, jenže čtenáři dotyčných novin byli zvyklí na sídla z jakubovské doby, restaurovaná za miliony liber, a tvůrčí řešení úložných prostor v devonských chaloupkách. Naše lustry z kol od vozu a dvoutónová oranžová dlažba zjevně nebyly tím, co měli zadavatelé na mysli. Poslala jsem fotky, které jsem pořizovala vmáčknutá do koutku, aby místnosti vypadaly větší a stropy vyšší.

O pár týdnů později ten článek opravdu vyšel, byla mu věnována celá dvoustrana. Horní polovinu zabíral snímek rozlehlého kamenného selského stavení, možná celé osady, usazeného na nízkém pahorku mezi poli s levandulí. Byla to velkolepá fotografie – domu někoho jiného. Nejspíš to ty noviny měly v souboru s obecnými obrázky z Provence. Když si ten článek přečetl Gwendalův kolega z ústředí v Londýně, poslal mu krátký e-mail: Teď chápeme, proč jste se tam přestěhovali. Připadalo nám zbytečné uvádět to na pravou míru.

Naší prioritou byla dlažba. Nedal se totiž vymyslet vůbec žádný interiér, který by s ní ladil. Dlaždice byly lesklé, tmavě oranžové a položené nakoso. Vysávaly z každé místnosti světlo jako černá díra. V domě pokrývaly naprosto všechny povrchy, včetně schodiště, chodeb a říms. Zejména působivě kontrastovaly se zeleně kytičkovanými kachličkami na zdech a růžovým bidetem v horní koupelně.

Vybírat novou dlažbu (krásný světlý kámen ve spoustě přirozených odstínů) jsem náhodou uměla. Ovšem její pokládání, to byl úplně jiný saucisson. Angela s Rodem nám doporučili, abychom si promluvili s Alainem a Evelyne, belgickou dvojicí, která bydlela jen kousek od nás, na place des Marronniers. Byli už v důchodu, ale občas pro zábavu dělali renovační projekty. Už jenom tu otázku položit bylo ponižující. Rychle jsme si uvědomili svoji velkoměstskou neužitečnost, své ochablé svaly akademiků. Na tohle si budeme muset v Provence zvyknout – Na to, že lidé dvakrát starší než my s lehkostí provádějí fyzické úkony, které by nás ještě před šesti měsíci donutily vyhledat chiropraktika.

Alain s Evelyne byli vyčerpaní, protože právě skončili s natíráním okenic v jedné vile na kopci na cestě k Montjustinu, ale slíbili, že půjčí Gwendalovi nářadí a jeden den na něj budou dohlížet, než se naučí, jak pokládat podlahu sám. Gwendal začal tím, že všechno přeměřil a pak na dvoře přiřezával dlaždice na správnou velikost. Se spárovačkou na mikině, prachem ve vlasech a lepidlem na kloubech vypadal můj manžel jako úplně jiný člověk. A vlastně to bylo docela vzrušující.

Denis, Jean a Alain se u nás pravidelně zastavovali, aby se podívali, jak mu to jde od ruky. „Všichni jsme tě viděli,“ řekl Denis jednou Gwendalovi, „s tím počítačem a telefonem. Maintenant, c’est bon. Teď děláš něco opravdu créatif. Tvůrčího. Něco vlastníma rukama.“ Gwendalův index maskulinity ten den vyletěl až ke střeše – byl to podobný přechodový rituál, jako když se správně naučíte pasáž z Tóry na bar micva. Doktorát? To nic neznamená. Tohle byla větší chvála, než jakou jsem kdy slyšela nějakého Francouze vůči jinému člověku pronést.

S Alexandrem jsem odjela na návštěvu do Ameriky. Když jsme se vrátili, celé přízemí domu bylo hotové. A jestliže byl Gwendal hrdým původcem toho zázraku interiérových úprav, já byla jeho vděčnou příjemkyní. Celé týdny po mém návratu, kdykoli nás Denis zahlédl na ulici, poplácal Gwendala po zádech a mrkl mým směrem.

„T’as tiré le bon numéro, toi.“ Vyhráls v loterii.

Moje přirozené křivky nejsou něco, čemu by slušely vrstvy – víc než jeden svetr, a rázem vypadám jako dlouhovlasá verze panáčka Michelina. Ještě jsem zcela neovládla provensálský styl oblékání – ráno bývá vždycky pár stupňů pod nulou; v poledne, když se ocitnete na slunci, se můžete svléknout do trička. Většinu dopolední potkávám Jeanovu manželku Paulette, jak nese od nich ze sklepa víno, šunku nebo dříví na topení. Pořád mi strká ruku pod můj jediný svetřík. „Il faut te couvrir.“ Musíš se zachumlat.

Tohle jsou nejkratší dny roku, a taky nejtišší. Žádné bzučení hmyzu, jen občasné hvízdnutí ptáka mířícího k jihu. Ve vzduchu je cítit kouř z hořícího dřeva, na kopcích jsou vidět plameny, jak sedláci pálí hromady listí.

Od příjezdu do Céreste jsme se s Mireille a Jacquesem moc nevídali. Její matka je na tom špatně. A jak přituhuje, vídáme méně a méně celou ves. Po změně času se světlo začíná vytrácet kolem třetí a ve čtyři už jsou všichni uvnitř a okenice mají zavřené na noc.

Teď je třetí čtvrtek v listopadu. Když vezu Alexandra k paní na hlídání, ranní jinovatka na polích vypadá jako cukrový poprašek. Než se vrátím po stezce do vieux village, vyjde slunce a na holých platanech jsou vidět černé vrány, hopsající z větve na větev.

Díkůvzdání se ke mně letos přikradlo bez povšimnutí. Pochybuju, že někdo v naší provensálské vesničce vůbec ví, že je to svátek; možná bylo ráno ve zprávách něco o tom, jak Obama omilostnil krocana – Francouzi nedokážou odolat vtípku o národě, který popravuje lidi, ale dává milost drůbeži. Půjdu si po své práci jako obvykle: koupím na čtvrtečním trhu lososa a dorade a budu pár hodin pracovat v místní kavárničce. Také doplňuju zimní spižírnu: nesmí chybět kakao v prášku a spousta celozrnných těstovin. Na víkend předpovídají sněžení.

Zajímavé ale je, že když nikdo kolem mě zuřivě nevaří, neleští stříbro a neplánuje od pěti hodin od rána na Černý pátek nákupní maraton, tak – sama ve své kuchyni – mám trochu času zamyslet se nad tím, co Díkůvzdání doopravdy znamená. Jsem perfekcionistka a z toho vyplývá, že často neumím cítit vděčnost. Očekávám příliš mnoho – od sebe, od všeho a od všech kolem. Často zapomínám vzdávat díky za to množství darů, které mi život poskytl: za syna, který se pořád usmívá, za muže, který umí vydláždit podlahu a navíc recitovat básně, za rodinu, která mě miluje, i když se nechovám nejlíp, za přátele, kteří za mě můžou dokončovat věty, za sousedy, kteří podají pomocnou ruku, za práci, která zaměstnává moji hlavu i srdce, a za novou, nádhernou krajinu, kterou můžu prozkoumat.

Takže letos uspořádám soukromou oslavu. Rozhodla jsem se, že si vezmu den volna. Od sebe. Dneska si nebudu připadat nedostatečná. Nebudu si dělat starosti s tím, že bych měla být lepší manželka, matka, dcera, hospodyně nebo spisovatelka. Nebudu chystat velkolepou hostinu. Bude to úplně obyčejný den, ale budu přemýšlet a děkovat – místo abych zmatkovala a zařizovala. Všichni potřebujeme jeden den v roce, kdy splníme vlastní očekávání a umožníme světu, aby byl takový, jaký je, místo abychom ho nutili být přesně takový, jaký bychom si ho přáli.

To, že do Francie přišly Vánoce, víte, když to ve vaší ledničce vypadá takhle: zásuvka na ovoce je plná sýra, zásuvka na sýr je plná husích jater, čtyři lahve vody ve dvířkách nahradilo šampaňské a salát (volně zabalený v utěrce) je zaklíněný nad dvěma širokými živými kraby s korálkovýma očima (které jsme pojmenovali Gérard a Gaston). Loni Gwendal na ty kraby zapomněl. Když otevřel dvířka, začali šramotit. Myslel si, že u nás v lednici straší.

Jsem za to rozptýlení ráda. Byl to náročný rušný rok a naše malá rodina dorazila k vánočnímu času trošku potlučená, jako jablko, které zůstalo moc dlouho zapomenuté na dně něčí kabelky. Naštěstí jsou přípravy na provensálské Vánoce tak složité, že všichni veškeré myšlenky nesouvisející se jmelím a kandovanou pomerančovou kůrou spokojeně odsouvají až někam k masopustu.

Autobus do Apt odjíždí v 7.32. Bez francouzského řidičáku (mám ho na seznamu věcí k zařízení) jsem nucena jezdit autobusem, takže jsem vzhůru už v hodině patřící toulavým kočkám a venčeným psům. Pořád je tma, ale zatímco čekám, půlnoční modř každou minutou bledne. Pouliční lampy jsou zahalené dickensovským závojem mlhy. Navzdory chladu sedí řezník na terase protější kavárny ve své papírové čepičce a zástěře. Ještě jedno espresso, než vytáhne roletu a zahájí pracovní den.

Stejně jako nákupčí obchodního domu Macy’s, i obyvatelé Provence začínají s plánováním Vánoc v září. Jednoho dne na začátku podzimu jsem byla na cestě do boulangerie, když jsem si všimla otevřených dveří do Jeanova sklepa. „Bonjour, ma puce.“ Začal mi říkat moje malá veško, což je láskyplné oslovení, ačkoli to tak nemusí na první pohled vypadat. Mezi pečlivě vyrovnaným dřívím a pětilitrovými džbánky vin ordinaire Jean právě zavěšoval na hák ve stropě svazek zrovna dozrálých muškátových hroznů. Kousek nalevo v síťovce visel jeden z poslední melounů sezony. Byl dlouhý a matně zelený jako německé torpédo a v této zavěšené pozici měl přežít až do Štědrého večera.

Všechno tohle ovoce je součástí provensálské tradice les treize desserts, třinácti zákusků podávaných na Štědrý den. Současná Francie je drtivě sekulární země, ale její katolická minulost se natolik vtělila do místního života, že není možné zcela oddělit apoštoly od mandlového cukroví. Všichni musí ochutnat kousek z každého zákusku (pro štěstí) a nejlepší je, že musíte nechat nádobí i zbylé jídlo přes noc na stole, aby se mohli najíst hladoví poutníci, kdyby se chtěli zastavit. Podle mého názoru je každá tradice, která znamená, že nemusím mýt nádobí, hodna následování.

Dát dohromady les treize dessert je trochu jako honba za pokladem navržená dost zlomyslnými skřítky. Když jsem se na trh dostala, bylo teprve deset minut po osmé, a tak jsem si dala kávu a sledovala, jak muži rozkládají stánky, kde se budou prodávat ubrusy a mýdla, a promíchávají paellu v obrovských plochých litinových pánvích, aby byla připravená v době oběda. V době, kdy jsem se vypravila do severoafrického hokynářství v boční uličce, se už od kostelních věží odráželo slunce. V obchodě jsem si vybrala datle Medjool a měkké portugalské fíky ve tvaru slzy. Budu také potřebovat muškátové rozinky a šťavnaté sušené švestky. Jean už nám věnoval velkou igelitku plnou ořechů z jeho stromu. Ach, kdepak jenom je můj stříbrný louskáček na ořechy? Budu muset zavolat matce. Koupila jsem balení růžového marcipánu, abychom s Nicole mohly vyrobit fruits déguisés, datle plněné marcipánem, ozdobené půlkou vlašského ořechu a obalené v cukru.

Na ulici byly davy lidí, když jsem se prodírala k La Bonbonnière, což je stručně řečeno ten nejkrásnější obchod s cukrovinkami na světě.

Nejlepší na La Bonbonnière je, že má všude výklady. Ještě než vejdu do dveří, zdraví mě chlupatá, skoro metr vysoká postava ledního medvěda, který se snaží strčit packy do měděného kotlíku plného marrons glacés – celých kandovaných kaštanů. Každý z nich je pečlivě zabalený do zlaté fólie a je sám o sobě miniaturním dárkem. Kdyby nic jiného, Vánoce v Provence vám připomínají doby, kdy cukr představoval luxus stejně drahý a vzácný jako hedvábí.

Zpátky k mému úkolu: potřebovala jsem dva druhy nugátu: měkký bílý nugát z medu, mandlí a nadýchaných vaječných bílků (andělská část) a tvrdý černý nugát – připomínající spíš medově-mandlový suchar – na ďábla.

Kdepak jsou calissons d’Aix? Tady je máme, schované za pokladnou, malé oválky mandlové pasty pokryté fondánovou polevou. Tradiční calissons se dochucují extraktem z hořkých mandlí, já ale neodolala několika exotičtějším variantám: růži, citronové verbeně a génépi, což je horská bylina se svíravou chutí.

Ačkoli miluju měkkou strukturu nugátu a poddajnou sladkost marcipánu, mou nejoblíbenější provensálskou vánoční sladkostí je mendiant – malé kolečko hořké nebo mléčné čokolády zdobené sušeným ovocem a oříšky, které představují čtyři významné náboženské řády: rozinky zastupují dominikány, lískové oříšky augustiniány, sušené fíky františkány a mandle karmelitky. Až bude Alexandre trochu starší, myslím, že je budeme vyrábět spolu. Vypadá to jako ideální rodinný projekt, v podstatě kalužinky rozpuštěné čokolády s ovocem a oříšky navrchu. Rozumíte, jakmile se řekne „kalužinky rozpuštěné čokolády“, všichni jsou hned pro.

Ačkoli fruits confits – kandované ovoce – netvoří přesně řečeno součást les treize desserts, nedokážu mu odolat. Považuju je za korunní klenoty francouzské confiserie a Apt je světové hlavní město, pokud jde o jeho výrobu. Ovoce namočené v cukrovém roztoku skoro zprůsvitní; celé hrušky, meruňky a jahody září zevnitř jako drahé kameny v pirátské pokladnici. Plátky kiwi, melounu a stonky anděliky odrážejí světlo jako tabulky vitrážového okna. Všechny oslnivé chutě provensálského léta zamrzlé v čase.

S vědomím, že budu mít spoustu balíčků, vzal Gwendal Alexandra a přijeli mě vyzvednout. Sešla jsem se s nimi v kavárně na hlavním náměstí. A tam jsem pořád házela nové a nové věci Gwendalovi do klína a utíkala za další pochůzkou.

Vydala jsem se k muži prodávajícímu biopotraviny pro čerstvé hrozny (jelikož mi ve sklepě žádné nevisely), jablka, hrušky, mandle a lískové oříšky, pořád ve skořápkách. Bohužel čerstvý meloun nebyl k mání, takže jsem si musela vystačit s kandovaným plátkem. Pompe à l’huile, briošku na bázi olivového oleje, ochucenou anýzem a vodou z pomerančových květů, můžu objednat ve vesnické boulangerii.

Nemohla jsem z La Bonbonnière odejít bez maličkého cukrového Santa Clause v marcipánovém autíčku pro Alexandra. Právě mu bylo šestnáct měsíců, takže letos se už bude Vánoc účastnit aktivněji. Když jsem to autíčko před něj položila, zatvářil se zmateně: Hračky se jedí? Hračky se nejedí? No dobrá, jednou za rok můžou rodičovská pravidla vyletět oknem.

Nevím, jestli je to elektrickými svíčkami na vánočním stromečku, nebo tím, že mám puštěnou troubu a zároveň tři hořáky na sporáku, ale pořád vypadává elektřina. Snažím se vařit, jak to jde, ale tímhle tempem si dáme štědrovečerní večeři na Nový rok.

Když mi pod plněnými kalamáry potřetí zhasl plyn, rozhodla jsem se raději soustředit na hlavní chod. Kdykoli do města přijede moje tchyně, pravidelně to dopadá tak, že vařím se zbylým šampaňským. Vím, že „zbylé šampaňské“ zní jako kulinářský ekvivalent jednorožce, ale opravdu to existuje. Zabalila jsem velkého mořského ďasa do sušené šunky a kolem nasypala zelené olivy a provensálské koření. A potom, místo abych sáhla po své obvyklé lahvi bílého vína na vaření, jsem na rybu obrátila skleničku zvětralých bublinek, kterou jsem zapomněla večer předtím vylít.

Zatímco byla ryba v troubě, Nicole odešla do jídelny a zvedla Alexandra, aby si mohl prohlédnout jesličky na krbové římse – jeden z letošních Nicoliných dárků. Malované postavičky se v několika provensálských městech pořád vyrábějí ručně. Kromě tří králů tam byl vzpurný oslík, malíř se stojanem a řádka rostlinek levandule. Můžeme k tomu rok za rokem pár postaviček dokupovat, až budeme mít celou miniaturní vesničku. Jeden soused z ulice mi pověděl, že bych měla jít před Štědrým dnem do lesa a najít pěkný svěží kousek mechu, na nějž bych to celé usadila. Ještě jsem se k tomu nedostala.

Ryba byla výborná, ačkoli si nejsem jistá, jestli jí tu skvělou chuť dodávalo šampaňské nebo pouhá představa šampaňského. Po večeři přišel čas na převyprávění Mýtu o vánočním sýru, jednoho z mých oblíbených rodinných příběhů. Každý rok Gwendalova pratetička Jeanne, která bydlí v Auvergne, posílá celý upopelený kotouč sýra Saint-Nectaire a klínek Salersu o rozměru a hmotnosti rodinné bible. Během všeobecné stávky v roce 1995 ten sýr uvízl v poštovním skladu. Pošťák dorazil o tři týdny později a držel páchnoucí balík na délku paže před sebou. „Ça. C’est à vous.“ Tahle historka nese všechny rysy klasické francouzské pohádky: páchnoucí sýr, generální stávka a státní úředník coby komická postava.

Byla už skoro půlnoc, když jsme si všichni naložili na talíř těch třináct symbolických zákusků: fíky, mandle, lískové oříšky, rozinky, švestky, bílý nugát, tmavý nugát, kandovaný meloun, hrozny, hrušky, klementinky, anýzovou briošku pompe à l’huile a sladkou mandlovou pastu calissons d’Aix. Věrni tradici jsme nechali poloprázdné vinné skleničky tam, kde byly, a slupky z klementinek šly rovnou do ohně. Vyletěly z nich jiskřičky, než vzplály a rozplynuly se.

Recepty na provensálské Vánoce

JELITO S JABLKY A PODZIMNÍM KOŘENÍM

Boudin noir et pommes aux épices

Nezavrhujte to, dokud to nevyzkoušíte.

4 jablka Golden Delicious

1 a ½ polévkové lžíce olivového oleje

asi 700 g boudin (krvavých jelit) nejlepší kvality

mořská sůl, 2 kusy celé skořice, 1 badyán

sklenice sladkého bílého vína, například muškátu

Předehřejte troubu na 200 °C.

Jablka zbavte jádřince a nakrájejte je na zhruba centimetrové plátky (bez loupání). Promíchejte je s olivovým olejem.

Do velké zapékací mísy naskládejte boudin (nakrájený na jednotlivé porce) a jablka. Posypte mořskou solí a mezi přísady zastrčte kousky skořice a badyán. Pečte 20 minut nebo do doby, kdy se boudin začne škvířit a jablka hnědnout.

Nalijte na dno sklenici bílého vína a pečte ještě 5 až 10 minut. Podávejte okamžitě. Jestli chcete zvýšit faktor „konejšivě vydatné krmě“, přidejte trochu nadýchané bramborové kaše. Ačkoli se toto jídlo připravuje s bílým vínem, já k němu podávám středně plné červené.

Pro 4 osoby

Tip: Jestli to chcete nachystat jako předkrm pro osm lidí: vyložte plech alobalem a opatrně nakrájejte boudin na kolečka (asi 2,5 cm silná). Kolem naskládejte jablka připravená tak, jak je popsáno výše. Podávala bych to s tím muškátem, který dávám do jídla – ideálně u praskajícího krbu.

MOŘSKÝ VLK S PARMSKOU ŠUNKOU, ZELENÝMI OLIVAMI A ŠAMPAŇSKÝM

Loup de mer au jambon cru, olives vertes et champagne

Tohle je úžasné slavnostní jídlo – a ryba vypadá nádherně, když ji nesete na stůl. Nezapomeňte v rybárně požádat, aby vám rybu zbavili šupin, nebo to udělejte sami obyčejným jídelním nožem (seškrabujte „proti srsti“), protože jen tak si budete moct vychutnat křupavou kůžičku obalenou šunkou.

4 mořští vlci (každý o váze 250–300 gramů),

vykuchaní a zbavení šupin

hrubozrnná mořská sůl

hrstka plocholisté petrželky nebo celerových listů

8 plátků parmské šunky, nakrájené na tenounké plátky

½ šálku nevypeckovaných zelených oliv s bylinkami

½ šálku šampaňského (případně bílého či růžového vína)

Předehřejte troubu na 200 °C.

Ryby důkladně opláchněte, osušte a zapomenuté šupiny vytrhejte. Položte je do mělké zapékací mísy nebo na hlubší plech. Do břišní dutiny nasypejte špetku mořské soli a nacpěte do ní pár snítek petržele. Každou rybu zabalte do dvou plátků šunky, hlavu nechte odhalenou. Navrch nasypte zelené olivy. Podlijte šampaňským (aby ho dole bylo tak na centimetr) a pečte 30 minut, dokud kůžička nezačne být křupavá a maso pevné a matné až ke kosti.

Pro 4 osoby

Tip: Takhle lze upravit i silné masité filety, například z tresky nebo mořského ďasa; stačí jen o něco zkrátit dobu pečení.

MENDIANTS

Předpokládám, že z tohohle se u nás doma zakrátko stane každoroční vánoční projekt. Tyhle cukrovinky můžete naskládat do skleněné zavařovačky, převázat hezkou stuhou a použít jako drobný dárek.

½ kg kvalitní hořké čokolády

(můžete použít i mléčnou, jestli chcete…)

Pokud se chcete držet tradičního receptu, budete potřebovat po velké hrsti od následujících přísad:

sušené fíky (nakrájené na malé kousky)

tmavé nebo zlaté rozinky

loupané mandle, celé lískové oříšky

Jestli máte chuť experimentovat (a nezáleží vám moc na náboženské symbolice), můžete místo toho použít po hrsti následujících přísad:

sušené rozinky, nakrájené na malé kousky

kandovaná pomerančová, citronová nebo grepová kůra

kandovaný zázvor

nesolené pistácie

makadamové ořechy

vlašské ořechy

sušené brusinky nebo třešně

Plech vyložte pečicím papírem.

Opatrně rozpusťte čokoládu v mikrovlnce nebo v mlékovaru.

Přeneste lžičku rozpuštěné čokolády na pečicí papír. Dávejte pozor, aby kotoučky čokolády byly tak dva a půl centimetru od sebe. Dělejte jich jen několik naráz, aby čokoláda nestačila ztuhnout.

Na každé kolečko položte kousek fíku, rozinku, mandli a lískový oříšek a nechte na chladném místě ztuhnout. Mendiants jsou hotové, když je čokoláda pevná a dá se snadno odloupnout z papíru.

Asi 50 čokoládových kousků

KAPITOLA 8

Kořeny

Č as od času mi z New Yorku zavolá moje agentka.

„Co celý den děláš?“ zeptá se váhavě a snaží se zamaskovat zvuk svých pečlivě upravených nehtů poklepávajících o stůl, zatímco čeká na můj další projekt. Hrozně nerada to vysvětluju. Tak například tu máme moji ranní rozcvičku – nanosit dřevo ze sklepa, kolem rohu a po schodech ke krbovým kamnům. Zjistit, kam Alexandre schoval papučky (nemůže chodit po ledových dlaždicích bos). A pak je tu půlhodinka se zmuchlanými novinami a kartony od vajec, kterými se snažím zapálit čadící oheň (kvůli našemu čerstvému mokrému dřevu). Desetiminutová cesta k Alexandrově chůvě a zpátky často zabere skoro hodinu. Ve vesnici o téhle velikosti nemůžete lidi jen tak ve spěchu minout. Zastavuju se na všechny ty nezbytné bises a krátká, leč zásadní zhodnocení toho, jak letošní mráz zapůsobí na broskvoně. Vyhlídky jsou černé, bien sûr . Ve Francii se optimismus považuje za něco blízkého aroganci; lepší je očekávat nejhorší a pak být příjemně překvapený. Po zprávách o počasí je třeba učinit rozhodnutí: k řezníkovi, nebo na e-maily? Řeznictví zavírá v půl jedné; internet má otevřeno pořád.

A pak je tu samozřejmě oběd.

Náš společenský život začal být od přestěhování do Céreste velmi zběsilý. Program se nám plní celé týdny předem, jako taneční pořádek nějaké prsaté debutantky v kašmírovém svetříku. Obědy, večeře, grilování, apéro – možná je to jenom tím, že jsme tu noví, ale za těch osm měsíců, co bydlíme v Céreste, jsme strávili ve společnosti víc večerů než za osm let, která jsme prožili v Paříži. Navzdory přívalu laskavých pozvánek je tu jedna, kterou pořád váhám poskytnout sama. Tenhle týden je Pesach, a ačkoli bych ho ráda oslavila, nevím, jestli tu už známe někoho dost dobře na to, abychom ho pozvali k nám domů na náboženský svátek.

Pesachový seder u mojí mámy byla akce pro pětatřicet lidí – sedělo se tam jako v letadle, a jakmile jste zapadli na místo, neměli jste šanci se zvednout, dokud Mojžíš neosvobodil otroky. Moje matka vedla seder sama, zpočátku z nutnosti, jelikož byla rozvedená, a potom, když se provdala za Paula, čistě z úcty k tradici. Moje teta Debbie celou dobu seděla v kuchyni u sklenice vodky s tonikem, dohlížela na polévku a dávala kočce šťávu z gefilte fiš. Vždycky se dostavila jednotka feministek, které se chtěly dohadovat o tom, jestli je Bůh On nebo Ona.

Pesach byl jediným jídlem v našem domě, které vyžadovalo desetikilového krocana a důkladné umytí památečního porcelánu Lenox se zlaceným okrajem a drobnými smaltovanými květinkami. Moje matka vždycky prostírala stůl o několik dní dřív. Hrozně mě těšilo, když jsem přišla ráno dolů a uviděla křišťálové vinné sklenky Lalique, které si máma s tátou koupili při své první cestě do Paříže, jak se třpytí v časně jarním slunci. Kdybych byla tenhle týden v Americe, všichni kolem mě by vyráběli macesové knedlíčky, strouhali křen a chodili si do mrazáku pro plátky mandlového chlebíčku babičky Elsie. V Céreste nikdo ani neví, že jsem židovka.

Ne že bych to tajila nějak úmyslně. Ale taky to nechodím hlásat z vrchů. Možná to působí divně, snad dokonce zbaběle, ale v Evropě není judaismus něco přijímaného jen tak mimochodem, jako seriál Seinfeld a salát s uzenou rybou. Žije ve stínu holokaustu a pojí se s ním zbytkové obavy a opatrnost.

Když jsem pořádala v Paříži první seder, na konci večeře jsem požádala každého z hostů, aby se podepsal na předsádku své hagady, knihy používané při pesachové bohoslužbě. Je to rodinná tradice; hrozně ráda si ty podpisy prohlížím. Dokážu v nich vystopovat celý život plný příbuzných, přátel, kolegů a milenců. U stolu seděli ten večer dva francouzští židé a oba zaváhali. „Není dobré nechávat stopy,“ řekli.

Náboženství je téma, které mě po příjezdu do Francie trochu mátlo. V Paříži jsou stovky kostelů, ale téměř nikdo z mých známých nechodí na mši. Gwendal má židovské přátele; věděli, že jsem daleko od domova, ale na náboženský svátek nás nikdy nepozvali.

Jak Francie, tak Spojené státy zaručují svobodu vyznání, ale provádějí to naprosto odlišnými způsoby, které vycházejí z jiných zásad a mají různé důsledky. K prvním americkým usedlíkům patřili puritáni, kteří se vypravili do Nového světa, aby unikli před náboženským pronásledováním. Takže Amerika zajišťuje náboženskou svobodu tím, že si dává záležet, aby všichni občané mohli vyznávat svou víru veřejně, ať už to znamená nosit turban do školy, nebo přísahat na bibli při inauguraci prezidenta.

Francie má velmi odlišnou historii. Francouzská revoluce se snažila oddělit stát od katolické církve a od krále – bohem ustanovené hlavy státu. Takže ve francouzském pojetí laïcité – sekulární stát – znamená, že se ve veřejném životě neobjevuje nic spojeného s náboženstvím. Děti nesmějí do státních škol nosit závoje, kříže ani jarmulky; francouzský prezident se ve svých projevech nikdy nezmiňuje o bohu. Náboženství je ve Francii považováno za čistě soukromou věc, a proto nikdo neví nic moc o náboženských tradicích jiných lidí. Chápu, jak působí dějinné vlivy, ale taky si myslím, že je to škoda. Skryté náboženství vede k netoleranci a udržuje stereotypy. Vždycky jsem ráda zvala na Pesach své katolické přátele a těšilo mě, když jsem dostala pozvání na perský Nový rok nebo na půlnoční mši.

Když jsem zašla do obrovského supermarketu v Manosque pro macesy, žena u pultu pro služby zákazníkům nikdy neslyšela slovo Pesach ani Pâques Juive (Židovské Velikonoce, jak se tomu tady občas říká). Nepomohlo ani, když jsem se vyptávala, kde najdu košer potraviny. Nakonec jsem objevila krabičku pain azyme , nekvašeného chleba, v uličce s dietními potravinami.

Domů jsem dorazila ve zvláštním rozpoložení, odhodlaná ten svátek úplně vynechat. To Gwendal trval na tom, abych ho oslavila; ví, jak osaměle se cítím, když to neudělám. Nakonec jsme pozvali Angelu a Roda na mini-seder. Uvařila jsem tažín z jehněčího a sušených fíků a dušený chřest. Rod byl trochu podezřívavý – je silně antiklerikální –, ale myslím, že se mu moje revidovaná verze toho svátku, kde se klade menší důraz na modlitbu a větší na obecné usilování o svobodu, docela líbila. Angela mi jako dárek přinesla jeden porcelánový šálek své matky – to od ní bylo velmi laskavé – a Alexandre se mohl chopit stříbrných kleštiček na chřest od mojí mámy, což byl možná hlavní smysl celého toho podniku.

Přechodová období jsou pro mě vždycky těžká, což představuje trochu problém, protože posledních pětatřicet let je v zásadě jedno velké přechodové období. A právě teď prochází jistým přechodem Provence. Březen je prostě takový měsíc: ve středu byla mlha tak hustá, že jste z parkoviště u kaple nedohlédli na vieux village . Dneska je nebe bez mráčku a včely se usilovně činí mezi květy meruňky naproti. Připomíná to kulisy z disneyovky: jako by mělo celé městečko každou chvíli naráz rozrazit okenice a dát se do zpěvu.

To proměnlivé počasí dokonale odpovídá mojí náladě.

Od chvíle, co jsem se v únoru vrátila z Ameriky, něco nebylo v pořádku. A prostě mě ohromuje, jak se mi to, co se mi odehrává v hlavě, projevuje na těle. Usnout je obtížné. Vstát z postele taky. Když tlačím kočárek půl míle k chůvě, jsem zadýchaná a přála bych si mít po ruce šerpu. U mladých matek je únava normální, ne? Jenže tohle je něco jiného.

Snažím se soustředit na drobné úkony. Tenhle týden jsem se vrhla na bylinkovou zahrádku. Od té náhlé hibernace koncem října jsme nevěnovali zahradě moc velkou pozornost. Všechno jsme nechali tak, jak to bylo, hortenzii ostříhanou dohola, loňskou mátu zhnědlou a seschlou. Bála jsem se dělat příliš mnoho, abych náhodou nevykopala konvalinky nebo omylem nezabila růžový keř špatně načasovaným prostříháním. Jenže nalevo je úplně prázdné místo, oddělené od zbytku, o rozměrech tak metr na metr a půl, kus země, který bych mohla obdělat a uspořádat, aby byl krásný i užitečný.

Vykopala jsem do hlíny mělkou jámu – dost podobnou té, z níž se teď sama snažím vyplazit. Jsem v tom, čemu Francouzi říkají creux , a děje se to pokaždé, když musím opustit jeden pracovní projekt a začít s dalším.

Dřív jsem uvažovala o úspěchu v pojmech „předtím“ a „potom“. Představovala jsem si, že v nějakém bodě svého života, své kariéry, prostě dojdu na místo. Pořád jsem čekala, až překročím ten práh a na druhé straně najdu své hotové, dokonalé já. To já, které si budu moct uchovat navěky, to já, které nebudu muset od základu změnit pokaždé, když slunce zapadne nad nějakým projektem. Neustálé přetváření; většina lidí tomu říká, hmmm… prostě život. Ale právě v téhle chvíli mi celá ta věc připadá, hmmm… prostě vyčerpávající.

Mnozí spisovatelé a umělci obecně považují trápení za cenu za tvůrčí dar. Já osobně nejsem schopná cokoli udělat, když se cítím bídně. Když jsem byla mladá, objevila jsem v jednom antikvariátu knihu s názvem Impressive Depressives , která pojednávala o historických postavách – mezi jinými o Chopinovi –, které možná trpěly maniodepresivní poruchou. Jako by mi deprese mohla být k něčemu užitečná.

Jako člověk, který vyrostl v blízkém osobním vztahu s duševní chorobou, ponořený do jejího trpkého proudu, vím, že na tom není nic romantického ani inspirativního. Můj otec nebyl umělec, nebyl génius, byl nemocný. Jako bych pila otrávenou vodu, každý den jsem vstřebávala kapku jeho smutku – a ten se v mém mozku a v mých orgánech hromadil. Ponesu si ty nánosy s sebou po zbytek života.

Vzhledem k rodinné historii jsem nikdy nedokázala snadno rozpoznat hranici oddělující mizerný den nebo dlouhou zimu od něčeho klinického. Každý šedivý den ve mně zmáčkne nějaké tlačítko vnitřní paniky. Co když je tohle ono, ten den, z něhož se nikdy úplně nevzpamatuju? Myšlenky se mi rychle vymknou a roztočí se do spirály. Manžel mě přestane milovat, protože jenom spím a nečešu si vlasy. Odsoudím svého syna k tomu, aby sledoval to, co jsem sledovala já: rodiče, který se rozpouští do kamenné podlahy jako Zlá čarodějnice ze Západu. Nedokážu napsat ani slovo, a protože nevycházím z domu, nemám o čem psát. Je to jako nějaký román Paula Austera ve verzi pro ženy – z důstojné členky společnosti ve značkových lodičkách se stane troska, která se šourá po ulicích v kabátě z armádního výprodeje nacpaném zmuchlanými stránkami novin (sekce Styl) a tlačí před sebou nákupní vozík plný prázdných plechovek od coly Zero.

Moje terapeutka mi jednou řekla, že jestliže jsem dosáhla třicítky bez výraznějšího záchvatu deprese, už k němu nejspíš nedojde. Jenže já už tomu moc nevěřím. Uvědomím si, jaký život vedu, jak plný a bohatý je, a pomyslím si: Jestli nejsi šťastná každičkou minutu každého dne, musíš být naprosto střízlivě vzato trochu blázen.

Terapie, kterou jsem procházela po rozvodu rodičů a během dlouhých let otcovy nemoci, se soustředila na mechanismy zvládání zátěžových situací, praktické drobnosti, které jsem mohla dělat, abych překonala tyhle pocity. Pořád to funguje. Když se přiměju vypadnout na hodinu z domu, cítím se lépe. Když píšu, stačí jenom pár řádků, mám pocit, že jsem něco dokázala. Když se přestanu na YouTube dívat na pořady o sériových vrazích, budu se v noci v posteli míň bát. Snažím se soustředit na zvládnutelné cíle. Proto ta bylinková zahrádka.

Dokud jsme bydleli v Paříži, kupovala jsem si každou sobotu na místním trhu svazek čerstvých bylinek, stejně jako si některé ženy kupují květiny. Vždycky jsem je postavila do staré zavařovačky s vodou na kuchyňskou linku nebo na ledničku. Trhala jsem si pak čerstvé mátové lístky na čaj, kopr na vycpání pečené ryby, plocholistou petrželku a snítky tymiánu na dušené hovězí nebo koriandr na kuřecí tažín. Na jaře jsem trpělivě čekala, až se objeví první útlé výhonky pažitky vhodné do tatarského bifteku z mečouna. V létě jsem kupovala svazečky fialové bazalky na rajčatový salát.

Když jsme se přestěhovali do Provence, svůj každotýdenní svazeček jsem na tržišti sháněla marně. Nikde nebyl k nalezení. Občas mi zelinář přihodil k salátu a pórkům zdarma trochu petržele. Když jsem se ho zeptala, kde bych si mohla koupit tymián, podíval se na mě, jako bych ho požádala, aby se laskavě sehnul a zavázal mi tkaničky. „Mais ça pousse partout.“ To přece roste všude.

Měl pravdu. Tymián bují všude, kam mezi stromy zasvítí sluníčko. Nahoře v kopcích neuděláte žádným směrem deset kroků, abyste nešlápli na nějaký trs. Zelinář se vyjádřil jasně: v Provence nikdy nekupujete to, co si můžete vypěstovat nebo zadarmo nasbírat.

Zařídila jsem se podle jeho rady a při posledním výletě na kopec u Monjustin jsem vykopala trs tymiánu i s kořeny. Uvidíme, jak se mu bude dařit v zajetí.

Když jsme se do Céreste přistěhovali, soused Arnaud nám doporučil, abychom se vypravili do Musée de Salagon v Mane. Kromě kostela z dvanáctého století a galorománských trosek má to muzeum i úžasnou středověkou zahrádku. Mniši používali bylinky nejen pro chuť do jídel, ale i k léčebným účelům. Potkala jsem v Provence spoustu lidí, kteří přísahají na přírodní léčbu, ne snad proto, že je v módě, ale protože se to naučili od svých babiček. Moje přítelkyně Lynne potírá štípance od hmyzu levandulovým olejem, aby neotékaly, a nedávno jsem přistihla Arnauda na schodech, jak váže svazečky divokého pelyňku, které pak zapaluje a vykuřuje jimi dům. Hodně francouzských lékáren pořád prodává lékořicový kořen jako lék na nízký tlak. A kvůli dobrému zažívání pijeme čaj z citronové trávy.

Líbí se mi také poetická symbolika bylinek. Sázím šalvěj pro moudrost, levanduli pro něhu (a podle francouzského folklóru prý pomáhá i dosáhnout čtyřiašedesátého výročí svatby), rozmarýn pro dobrou paměť. Tymián je na odvahu, ale existuje i řecká legenda, která tvrdí, že když Paris unesl Helenu Trojskou, z každé slzy, jež skanula na zem, vyrostl trs tymiánu. A jelikož jsou všechny výklady stejně platné, dávám ve svém pekáči s pečení přednost odvaze před slzami.

Kromě běžné šalvěje lékařské jsem zasadila i  sauge ananas ; když zamnete její lístky, line se z ní omamná ananasová vůně. Nevím, jestli má nějakou mimořádnou léčivou schopnost, ale nemůžu se dočkat, až ji přidám k vepřové pečeni.

Uhladila jsem hlínu kolem tymiánu. Možná bych potřebovala někam zasadit já. Když jsem byla naposledy v Americe, máma s Paulem mi oznámili, že se rozhodli prodat dům v newjerseyském Teanecku, kde jsem vyrostla, a přestěhovat se do Wilmingtonu v Delaware, aby to měli blíž k tetě. „Už nechci sekat trávník nebo uhrabávat příjezdovou cestu. A nechci si dělat starosti s tím, že je potřeba vyměnit kotel,“ prohlásila máma a snažila se mluvit nenuceně. Ona chce prodat náš malý pseudotudorovský domek na rohu, s věžičkou uprostřed, kam se dalo dostat jen nízkými dvířky v zadní části skříně v mámině ložnici? Právě tam jsme skladovali balicí papír, šály a máminu sbírku starožitných kabelek.

Nevím, proč mě to tolik zasáhlo; vždyť už tam dávno nebydlím. Možná to bylo právě v tomhle. Naši sice nic neřekli, ale udělali si plány na základě přesvědčení, že se nikdy nevrátím. Tohle mi připadalo nabíledni a zároveň strašlivě smutné. Byla to poslední propustka. Běž dál, holčičko. My se o sebe postaráme. Mámina velkorysost mě zahanbuje, a není to poprvé.

Nedávno jsem začala učit anglicky Juliena, desetiletého syna Alexandrovy bývalé chůvy. Začali jsme přídavnými jmény a příslovci. Vyrobili jsme si malé nálepky na zeď. Dneska je horko, zima, slunečno, zataženo. Jsem šťastný, smutný, chytrý, zábavný (záměrně jsem vynechala slovíčko hloupý ). Řekla jsem mu, ať ta slova každý den mění. Když jsem přišla naposledy, došlo mi, že jsem taky vynechala slůvko perfect, dokonalý . To se v angličtině používá v jednom kuse. Co takhle sejít se v jednu na oběd? Perfect. Ozvu se vám příští týden, ano? Perfect. Jaké je to tiramisu? Perfect. Francouzský ekvivalent toho slova, parfait , na druhé straně příliš často neslyšíte. Žádný student tu jaktěživo nedostane z testu plný počet bodů. Dokonalost se považuje za pýchu a působí vlastně skoro směšně. Je to smutné, ale taky pravdivé. Jsem dokonalá. Jaký těžký úděl.

Většina lidí vzpomíná na dětství nostalgicky. Já ne. Když jsem byla malá, nemohla jsem se dočkat, až budu dospělá, abych o sobě mohla rozhodovat sama. Soudila jsem, že pak bude můj život snazší. Najdu si dokonalou práci. Potkám dokonalého muže. Budu dělat dokonalá rozhodnutí. Přiznávám, že se našly chvíle – ze svého amerického postoje v tomhle neustoupím –, které byly naprosto dokonalé. Ale čím jsem starší, tím jsou moje rozhodnutí spletitější, méně dokonalá, hůře se rozmotávají.

S Gwendalem jsme si přáli, aby si zahrada uchovala trochu ze své neuspořádanosti, aby v ní zůstala tajemství. Na podzim ostříhal růže. Na větvičkách se už začala objevovat poupata podobná drahokamům, oblá a pevná, a pod nimi vyrostl koberec drobounkých fialek. Čerstvá máta, urputná jako teenager plný hormonů, se prodírá ze země v tenkých výhoncích. V tomhle ročním období jsme zahradu ještě neviděli. Promnula jsem v prstech list šalvěje; na kůži mi ulpěla voňavá šťáva. Ráda bych přivítala neznámo s radostí. Jen jestli se dokážu zbavit obav, v tom, že nevím, co mě čeká, by mohl být prvek nádherného úžasu.

Včera zemřela Mireillina matka, Marcelle Ponsová Sidoineová. Její parte, jen prostou černobílou fotokopii, jsem viděla vylepené na stromě na place des Marronniers.

Měli jsme to štěstí, že jsme se po příjezdu do Céreste s Marcelle několikrát setkali. I ve čtyřiadevadesáti letech to byla rázná žena – vyjadřovala se stručně a svými názory si byla jistá. Naše první setkání proběhlo při aperitivu před obědem. Mireille při té příležitosti přinesla své domácí broskvové víno.

Když jsme dorazili, seděla Marcelle v zahradě. Byla drobounká a pod modrým županem na sobě měla několik vrstev svetrů. Ve svých básních jí Char říkal la Renarde  – liška. Bystré oči se skrývaly za velkými brýlemi, ale vlasy měla pořád stejně načechrané jako na fotografiích z mládí.

Víno mělo tmavorůžovou barvu a vyrobené bylo z listů místních bílých broskvoní. Když se jí zeť pokusil dolít, Marcelle zakryla skleničku dlaní. Pas moi, řekla – „ještě jednu skleničku, a začnu tancovat charleston.“ A já si náhle představila dívku ve střízlivých hnědých botkách a šatech áčkového střihu, jak si potají u sebe v ložnici zkouší kroky.

Když jsme se jí zeptali na Chara, prohlásila: „Ten se pořád poflakoval kolem, ce grand , a snažil se vlichotit mojí mámě. Il m’agaçait, celui-là. Šel mi na nervy.“ Představila jsem si obrovského čmeláka bzučícího kolem hlavy hezké mladé ženy. Láska nejspíš probíhá pořád stejně; když se váš milý snaží vlichotit vaší matce, jste vážně v maléru.

Pohřeb se konal v místním kostele. Zdi byly mrazivé. Tohle je v Provence období, kdy místní přestávají utrácet za topení a uvnitř bývá často větší zima než venku. Diskrétně jsme seděli v dřevěné lavici vzadu a v praskání prastaré zvukové aparatury zanikala většina chvalořeči. Marcelle byla uznávanou členkou francouzského odboje, takže se obřadu účastnili dva muži v uniformách, sami téměř stejně staří jako ona. Na jejich shrbených ramenou se těžké zlaté epolety trochu prohýbaly.

Pěšky jsme kráčeli za pohřebním vozem až na místní hřbitov. Po mrazivém kostele slunce příjemně hřálo. Hřbitov leží na kopci nad vesnicí a okolními poli. Není to špatné místo, kde strávit věčnost.

Když jsme se vrátili domů, dům působil nepatrně jinak. Když jsme ho navštívili úplně poprvé, nejdřív ze všeho nás zasáhlo, jak nebezpečně a přitom vřele je spojený se vzpomínkami na válku. V místnosti, kde máme nyní obývák, se kdysi odehrála následující událost:

Když gestapo hledalo Chara, rozhodli se udělat přepadovou prohlídku celé vesnice. Vyhnali obyvatele městečka z domů a nakázali jim, aby nechali dveře otevřené. V takové přehlídce se Char nemohl objevit. I kdyby vojáci nepoznali jeho obličej, věděli by, že je to on, protože byl o celou hlavu vyšší než jakýkoli jiný muž ze Céreste. Marcelle a její matka omotaly Charovi kolem hlavy obvaz, aby vypadal jako stařena, kterou bolí zuby, a nechaly ho v posteli s pistolí v ruce a peřinou vytaženou až k bradě. Ta ložnice byla jen pár schůdků nad obývákem.

Když Němci přišli, Marcelle stála přede dveřmi s klíčem v ruce. „Nechte ho tady,“ nařídili vojáci. „Běžte na náměstí.“ Marcelle odsekla: „Já zdejším lidem nevěřím. Je to tady samý zloděj. Jestli chcete prohledat dům, tak prosím, ale já tu zůstanu a potom za vámi zamknu.“

Němci vešli dovnitř, rozhlédli se po obýváku, mrkli do zahrady. Už byli v půlce schodiště (je to jen šest schůdků) k Charovu pokoji, když se zarazili. „Na tohle nemáme čas. Nikdo tu není. Jdeme.“

Teprve když vojáci odešli, všimla si Marcelle ručního granátu, který ležel jen tak mimochodem na stolku u krbu. Jak ho mohla přehlédnout? A jak ho mohli přehlédnout oni? Držení jakékoli zbraně (nemluvě o skrývání jednoho z vůdců odboje s pistolí v ložnici) byl dostatečný důvod k zastřelení celé rodiny.

Těžko popsat prostor, kde se to celé odehrálo – je hrozně maličký. „Potom mi bylo celý týden špatně,“ prohlásila Marcelle, když nám ten příběh odvyprávěla. Jako by riskovat život bylo něco jako chřipka.

To odpoledne jsem se vrátila k jarnímu úklidu, přivlastňovala jsem si dům. Nikdy však nezapomeneme, proč jsme si to místo vybrali, jak nás okouzlily konvalinky pro štěstí a ta pozoruhodná historie.

Vždycky to bude její zahrada.

Od Marcellina pohřbu vypadá Jean trochu sklíčeně; možná na něj taky doléhá věk.

„Je to velká rána,“ prohlásil a opřel se o branku. Byli dobří sousedé, ale rozhodně nikoli nejlepší přátelé. Mireille si často stěžovala, že Jean celé léto griloval ryby přímo pod oknem její dcery. A Jean dodnes mluví o těch 637 kelímcích od jogurtu, které musel vyklidit, když svůj dům od Ponsových koupil. Jestli tu vydržíme dalších čtyřicet let, budou podobné historky nepochybně kolovat i o nás.

„ Tiens, jestli bude pršet, o víkendu porostou houby.“

Nastražila jsem uši. Na tuhle chvíli jsem čekala od začátku. Houbaření v Provence je zahaleno tajemstvím, jaké předčí pouze hledání lanýžů, pokud jde o maskování a podezřívavost, kterou ta činnost vyvolává. Když máte štěstí na dobré místo, můžete narazit na štíhlé žlutočerné trompettes de la mort (stročky trubkovité, v doslovném překladu trubky smrti) či ploché masité pleurots (hlívu ústřičnou) nebo dokonce na malé houbovité smrže. Jestli nevíte jistě, co jste to našli, můžete si košík odnést do místní lékárny a lékárník vám pomůže oddělit jedlé houby od těch potenciálně smrtících – patří to k farmaceutickému vzdělání.

„Ukážu ti mon coin ,“ řekl Jean a významně pohlédl na Gwendala. Když vám někdo nabídne, že vás zavede na „svoje místo“, je to, jako kdyby vám Modrovous nakreslil mapu vedoucí přímo k jeho zakopanému pokladu. Jean a Paulette nemají děti; dojalo nás, že si nás oblíbili natolik, aby nám předali tohle dědictví.

„Já půjdu,“ pípla jsem typicky americkým způsobem.

„Ty budeš doma s dítětem,“ opáčil Jean tónem, který nepřipouštěl diskusi.

Zkusila jsem to ještě jednou. „S dítětem může zůstat Gwendal.“

Jean ten nápad zamítl mávnutím ruky. Podobně jako zlaté hodinky jsou zřejmě i dobrá houbařská místa něčím, co se předává jen mezi muži.

Vyrazili v sobotu časně ráno. „Musíš schovat svůj sac . Jestli někdo ty tašky uvidí, bude nás sledovat.“ Jean měl v ruce masivní vycházkovou hůl, jako kamufláž. „Musíme vypadat, že jdeme jen tak na une balade. “ Dívala jsem se, jak mizí za rohem, a bodlo mě závistí.

Byli pryč celé dopoledne. Alexandre se právě probudil, když Gwendal vešel do dveří.

„Našli jste něco?“

„Ne. Někdo tam musel být před námi. Ale je to krásná procházka, přes řeku a kolem okraje útesu přes tu skálu.“ A pak ještě dodal, aby mě utěšil: „On by to nikdy nepřiznal, ale myslím, že tam chtěl mě místo tebe pro případ, že by uklouzl.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .