Modrá stuha

Nora Durstová si to strašně nerada přiznávala, ale SpongeBob už nefungoval. Zřejmě to bylo zákonité – některé epizody viděla tolikrát, že už je v podstatě znala zpaměti –, ale to jí situaci neusnadňovalo. Tenhle seriál představoval rituál, na kterém začala být závislá, a rituály teď byly prakticky to poslední, co jí ještě zbylo.

V posledním roce, kdy byli spolu, se Nora s rodinou dívali každý večer těsně před spaním na seriál SpongeBob v kalhotách. Erin byla ještě malá, takže většinu vtipů nechápala, ale Jeremy – její o tři roky starší bratr, který byl kápem celé školky – zíral na televizi s uchváceným výrazem, jako by se mu před očima odehrával zázrak. Hihňal se téměř každé replice, ale když ho něco opravdu dostalo, dralo se mu z úst hlasité hýkání, v němž se mísily burácivý smích, blaženost a úžas. Každou chvíli – obvykle v reakci na fyzické násilí, na natahování, lisování, kroucení, křivení a čtvrcení těl nebo na jejich létání šílenou rychlostí na neuvěřitelné vzdálenosti – dostal záchvat bujarého nadšení, takže musel seskočit z gauče na podlahu, kde mlátil pěstičkami do koberce tak dlouho, až se opět uklidnil.

Noru překvapilo, jak moc se tenhle pořad líbí i jí samotné. Už si zvykla na to, že se její děti chtějí dívat na bezduché bláboly typu Dora, Zvědavý George nebo Velký červený Tesák, ale SpongeBob byl osvěžujícím způsobem duchaplný a možná i trochu drsný – byl to zvěstovatel lepší budoucnosti, kdy budou všichni vysvobozeni z ghetta dětských pořadů. A protože si tenhle seriál oblíbila, vrtalo jí hlavou, proč se k němu její manžel staví tak netečně. Doug sice seděl v obýváku s nimi, ale málokdy se obtěžoval odtrhnout oči od svého blackberry. Choval se tak už několik let: práce ho natolik pohlcovala, že byl málokdy přítomen více než z poloviny. Byl jako hologram sebe samotného.

„Měl by ses taky dívat,“ řekla mu jednou. „Je to opravdu vtipné.“

„Nic ve zlým,“ odvětil Doug, „ale SpongeBob je trochu dementní.“

„Je jenom milý. V každém se snaží vidět to lepší, i když si to ten druhý třeba nezaslouží.“

„Možná,“ připustil Doug. „Ale to dělají dementní lidi taky.“

O mnoho lépe nepochodila Nora ani u kamarádek – u jiných matek, s nimiž chodila každé úterý a čtvrtek ráno na jógu a se kterými si občas zašla i na skleničku, když byli manželé večer doma a mohli se postarat o domácnost. Tyhle ženy sice nesdílely Dougovo nebetyčné pohrdání vůči všemu dětskému, ale když začala básnit o své oblíbené kreslené bezobratlé postavě, neskrývaly skepsi.

„Já tenhle seriál nemůžu vystát,“ prohlásila Ellen Demosová. „Ale ta úvodní písnička je psina.“

„Sépiák je příšernej,“ dodala Linda Wassermanová. „Ten jeho frňák vypadá spíš jako penis a nahání člověku husí kůži. Hnusí se mi, jak mu bimbá sem a tam.“

Po 14. říjnu Nora samozřejmě na SpongeBoba na hodně dlouho zapomněla. Odstěhovala se z domu a strávila několik měsíců na silných prášcích u sestry, kde se snažila nějak srovnat se zlým snem, ve který se její život proměnil. V březnu se však navzdory radám přátel, příbuzných i psychoterapeuta vrátila domů, protože si říkala, že potřebuje být nějaký čas sama se svými vzpomínkami, že si musí projít obdobím sebereflexe a případně se pokusit najít odpověď na otázku, zda je žádoucí nebo vůbec možné pokračovat v tomhle životě.

Prvních pár týdnů uběhlo v mlze zármutku a zmatku. Nora spala v roztodivných hodinách, vysadila ambien i xanax a místo nich nezřízeně pila víno, celé dny bloudila po nemilosrdně prázdném domě, otevírala skříně a nakukovala pod postele, jako by napůl očekávala, že tam najde schovaného manžela a děti, kteří se budou řehtat, jako by jí právě provedli ten nejlepší kanadský žertík.

„Doufám, že jste spokojení!“ představovala si, jak je peskuje a předstírá, že je naštvaná. „Já se z vás zjevím!“

Když jednou večer bezcílně přepínala televizní kanály, náhodou narazila na známou epizodu SpongeBoba v kalhotách, která pojednávala o tom, jak v Zátiší Bikin začne sněžit. Efekt byl okamžitý a téměř opojný: poprvé po hodně dlouhé době měla čistou hlavu. Cítila se dobře, vlastně líp než dobře. A nebylo to jen tím, že jako by cítila svého malého syna v pokoji, jak sedí na gauči vedle ní; chvílemi jí připadalo, že ona je Jeremy, že se na pořad dívá jeho očima, že prožívá divokou radost šestiletého dítěte, že se směje tak vydatně, až nemůže popadnout dech. Když epizoda skončila, Nora dlouho plakala, ale byl to zdravý pláč, takový, který člověka posiluje. Nakonec sebrala notes a napsala následující text:

Právě jsem viděla tu epizodu o koulování. Vzpomínáš si na ni? Taky sis rád hrál ve sněhu, ale jen když venku nebyla moc velká zima a nefoukal vítr. Vzpomínám si, jak jsme šli poprvé sáňkovat na těch starých dřevěných sáňkách a Ty ses rozplakal, protože se Ti na tvářičky dostal sníh. Trvalo celý rok, než jsi nám dovolil, abychom Tě s sebou zase vzali, ale napodruhé už se Ti to líbilo mnohem víc, protože jsme místo sáněk měli duše z pneumatik, které se musely dlouho nafukovat. Dneska večer by se Ti SpongeBob určitě líbil, zvlášť ta pasáž, kde si udělá v hlavě trychtýř a z jeho obličeje se stane kulomet na sněhové koule. Určitě bys zkoušel napodobit zvuk, který SpongeBob při palbě vydává, a určitě by se Ti to povedlo, protože vím, jak moc rád vydáváš legrační zvuky.

Druhý den ráno odjela do prodejny s elektronikou, koupila tam kompletní sadu DVD se zmíněným seriálem a velkou část dne strávila sledováním epizod z první řady. Jakmile tenhle maraton absolvovala, připadala si praštěná a vygumovaná a zoufale se potřebovala nalokat čerstvého vzduchu. Přesně z tohoto důvodu se vždy snažila dětem čas u televize dávkovat a bylo jí jasné, že k sobě musí přistupovat stejně.

Zanedlouho se z tohoto zvyku vyvinula strategie, která se ukázala jako překvapivě trvanlivá: dopřávala si SpongeBoba dvakrát denně, jednou ráno a jednou večer, a nikdy si potom neopomněla zapsat do notesu stručný výtah dané epizody. Tento zvyk, v němž postupně začala cítit téměř nábožný podtón, dal jejímu životu pevnou strukturu a opěrné body, díky nimž si pak nepřipadala tak zoufale ztracená.

Epizod bylo zhruba dvě stě, což znamenalo, že každou z nich zhlédla během roku třikrát až čtyřikrát. To jí ovšem nevadilo, tedy alespoň donedávna. I když danou epizodu viděla už dříve, stále k ní měla co napsat, protože si osvěžila nějakou vzpomínku nebo ji napadl nový postřeh, a to i u těch několika málo dílů, které se jí postupně začaly protivit.

V posledních pár měsících se však u ní něco zásadním způsobem změnilo. Už se téměř nesmála SpongeBobovu pitvoření a díly, které dříve pokládala za zábavné, v ní dnes vyvolávaly zoufalý smutek. Například epizoda z dnešního rána jí připadala jako alegorie, jako hořká připomínka jejího utrpení.

Dnešní díl byl o taneční soutěži, na kterou si Sépiák vezme SpongeBobovo tělo. Udělá to tak, že si vleze do SpongeBobovy prázdné hlavy, utrhne mu ruce a nohy a nahradí je vlastními končetinami. Ano, je mi jasné, že SpongeBobovi zase údy dorostou, ale i tak je to hrozné. Během soutěže dostane Sépiák křeč a SpongeBobovo tělo se nakonec v bolestech svíjí na podlaze. Obecenstvo to pokládá za parádní číslo a udělí mu první cenu. Docela dobrá metafora. Vyhrává člověk, který nejvíc trpí. Takže dostanu Modrou stuhu?

Nora v duchu chápala, že hlavním problémem není pořad samotný, nýbrž její pocit, že už opět přichází o syna, že už Jeremy nesedí u televize s ní. Přitom to bylo docela logické: dnes by mu bylo devět, takže už by ho SpongeBob nejspíš příliš nebral. Ať byl kdekoliv, rozhodně ho dnes zajímaly jiné věci – ale vědomí, že vyrůstá bez ní, v ní vyvolávalo ještě větší osamělost než osamělost samotná.

Dora se potřebovala těch DVD zbavit – věnovat je knihovně, vyhodit je do popelnice, zkrátka cokoliv – dřív, než jí SpongeBob a všechno s ním spojené natrvalo otráví mysl. Jednodušší by bylo, kdyby je měla čím nahradit, kdyby mohla vyplnit prázdné místo nějakým jiným seriálem, ale kdykoliv se pokusila zeptat starých kamarádek, na co se jejich synové zrovna dívají, jen ji objaly a maximálně tichým a procítěným hlasem jí řekly: Ach, drahoušku, jako by její otázce nerozuměly.

* * *

Před obědem se Nora vypravila na dlouhou jízdu po cyklostezce Mapleton-Rosedale. Ta měřila skoro třicet kilometrů a vedla podél bývalé železniční trati. Nora po ní ráda jezdila v pracovní dny dopoledne, kdy tu bylo relativně volno a stezku využívali převážně dospělí – dost často důchodci, kteří sem z povinnosti chodili cvičit nebo běhat, aby si prodloužili život. Naopak se programově vyhýbala slunečným víkendovým odpoledním, kdy byla stezka ucpaná rodinkami na kolech a kolečkových bruslích, protože jí stačil jediný pohled na holčičku v přehnaně velké helmě nebo na zamračeného kluka šlapajícího zběsile na kole vybaveném postranními kolečky a musela se zastavit na okraji stezky, předklonit se a namáhavě lapat po dechu, jako by jí dal někdo ránu na solar.

Když dnes projížděla čerstvým listopadovým povětřím, cítila se silná a blaženě prázdná. Během jízdy si vychutnávala zbytky teplého slunce vykukujícího v nepravidelných intervalech za korunami stromů, které už vesměs opadaly. Bylo po Halloweenu a v tuto část podzimu se všude válelo žluté a oranžové listí, jež vypadalo jako vrstva odhozených obalů od bonbonů. Nehledě na chladné počasí hodlala Nora jezdit tak dlouho, jak to půjde, až do prvního pořádného sněhu. Tahle roční doba byla ze všeho nejhorší, ponurá a klaustrofobní, plná svátků a smutného bilancování. Nora doufala, že se jí podaří na chvíli vypadnout do Karibiku nebo do Nového Mexika, zkrátka na jakékoliv slunné a nedeprimující místo, ale nejdřív musela sehnat někoho, kdo by jel s ní a nedoháněl ji během cesty k šílenství. Loni navštívila sama Miami a byla to chyba. Osamělost a netypické prostředí se jí sice samy o sobě líbily, ale dohromady na ni začaly nepříjemně doléhat a uvolnily v ní záplavu vzpomínek a otázek, které doma dokázala poměrně úspěšně držet pod pokličkou.

Cesta se stárnoucím asfaltovým povrchem byla víceméně rovná, měla šířku přibližně jednoho auta a bez velkých cirátů dovedla člověka z bodu A do bodu B. Teoreticky se na ní člověk mohl kdekoliv otočit, ale Nora jezdila buď do poloviny – na okraji Mapletonu se vrátila, takže celkem urazila něco přes pětadvacet kilometrů –, anebo až úplně na konec do Rosedalu, v kterémžto případě ujela dohromady pětašedesát kilometrů. Tohle už byla slušná vzdálenost, ale Nora ji bez problémů zvládala. A kdyby stezka pokračovala ještě dalších patnáct kilometrů, bez mrknutí oka by ji sfoukla celou.

Ještě nedávno by se vysmála každému, kdo by jí třeba jen naznačil, že se běžnou součástí jejího dne stane tříhodinová jízda na kole. V té době však byl její život tak nabitý úkoly a vyřizováním, každodenními jobovkami a neustále se rozšiřujícím seznamem povinností manželky a matky na plný úvazek, že do svého programu jen těžko vměstnávala i dvě hodiny jógy týdně. Naopak dnes doslova neměla nic lepšího na práci než jezdit na kole. Někdy se jí o tom dokonce zdálo: těsně před usnutím se jí před očima zjevil hypnotizující pohled na vozovku ubíhající pod předním kolem, na nervózně se míhající svět mezi řídítky.

Chápala, že si jednoho dne bude muset najít práci, ale nemusela s tím nijak spěchat. Díky štědrému odškodnění pro pozůstalé – celkem obdržela tři jednorázové šestimístné platby od federální vlády, která přispěchala na pomoc, když pojišťovny označily Náhlé zmizení za „Akt Boží“ a odmítly za něj nést finanční zodpovědnost – mohla zůstat bez příjmu ještě nejméně pět let a možná i víc, pokud by se někdy rozhodla prodat dům a přestěhovat se do něčeho menšího.

Přesto jí bylo jasné, že jednou zákonitě přijde den, kdy si opět bude muset začít vydělávat na živobytí, a čas od času se dokonce nutila o těchto věcech přemýšlet, ovšem vždy bez velkého úspěchu. Dokázala si samu sebe představit, jak ráno plná elánu vstává, jak se obléká a líčí a jak vychází ze dveří, ale tímto okamžikem se její fantazie pokaždé vyčerpala. Kam teď jako jde? Do kanceláře? Do školy? Do obchodu? Netušila. Měla diplom ze sociologie a několik let pracovala ve výzkumné agentuře, která hodnotila firmy podle jejich bilance v oblasti společenské a ekologické odpovědnosti, ale momentálně si samu sebe nedokázala představit v jiném zaměstnání než v takovém, kde se pracuje s dětmi. Když to však loni zkoušela a dva dny v týdnu vypomáhala odpoledne v Erinině bývalé školce, moc dobře to nedopadlo. Příliš před dětmi plakala, několik jich příliš vroucně objala, až ji nakonec ve vší slušnosti a úctě požádali, ať si vezme volno.

No jo, řekla si nyní. Třeba už to pak bude jedno. A třeba tu za pět let nikdo z nás nebude.

Anebo třeba poznáš příjemného muže, vdáš se a založíš novou rodinu – a třeba se dokonce bude podobat té, o kterou jsi přišla. Byla to lákavá představa, dokud ovšem Nora nezačala přemýšlet o „náhradních“ dětech, které by z takového manželství vzešly. Byla si jistá, že by jí přinesly zklamání, poněvadž její skutečné děti byly dokonalé a tomu se zkrátka konkurovat nedá.

Vypnula iPod a sáhla si do bundy, aby se ujistila, že má v kapse připravený pepřový sprej, než přejede přes silnici 23 a ocitne se na dlouhém a trochu strašidelném úseku stezky vedoucím mezi opuštěnou průmyslovou zónou na jihu a neudržovaným lesem patřícím Okresní správě parků na severu. Nic špatného se jí tu nikdy nestalo, ale v posledních pár měsících tady vídala podivné věci – jednou ji na okraji lesa sledovala smečka psů, jindy minula svalnatého muže, jenž tlačil po stezce prázdný invalidní vozík a vesele si u toho hvízdal, a ještě jindy potkala přísně vyhlížejícího katolického kněze s prošedivělým plnovousem, který natáhl ruku a stiskl ji za paži, když kolem něj projížděla. A zrovna minulý týden tu náhodou narazila na muže v obleku, který na malé mýtině vedle rybníka zarostlého řasou obětovával beránka. Ten muž – obtloustlý chlap středního věku s kudrnatými vlasy a kulatými brýlemi – držel zvířeti na krku velký nůž, ale zatím nezahájil řez. On i beránek na ni hleděli s polekaným a nešťastným výrazem, jako by je přistihla při něčem, co by oba raději udrželi v tajnosti.

Nora většinou večeřela u sestry. Někdy ji trochu unavovalo, že je trvalým přívažkem jiné rodiny, že musí hrát úlohu tetičky Nory a předstírat, jak strašně ji zajímá hloupé žvatlání synovců, ale zároveň byla vděčná za těch pár hodin nestresujícího lidského kontaktu, za drobnou úlevu na sklonku dne, který už jí začínal připadat nesnesitelně dlouhý a zoufale osamělý.

Největším problémem byla stále odpoledne, tenhle chmurný a beztvarý flák samoty. Proto Noru tolik mrzelo, že přišla o práci ve školce – ideálně totiž vyplňovala její nejhorší část dne. A tak místo toho vyřizovala pochůzky, pokud měla to štěstí a nějaké se naskytly – oproti dřívějšku se výrazně snížila jejich četnost i naléhavost –, a čas od času si otevřela knížku, kterou si půjčila od sestry, román Ten pravý, a navíc dobrý v posteli, jenž pojednával o ženě posedlé nakupováním. Bylo to zábavné, kašírované čtivo, jaké Nora kdysi mívala ráda. V poslední době ji však četba uspávala, zvlášť po dlouhé jízdě na kole, přičemž si však nemohla spánek dovolit, pokud se nechtěla ve tři ráno probudit a až do svítání mít za společnost pouze vlastní hlavu.

Dnes k ní ovšem přijela nečekaná návštěva, první po velmi dlouhé době. Reverend Jamison zaparkoval své volvo před domem právě ve chvíli, kdy vjížděla na kole do garáže, a samotnou ji překvapilo, jak je ráda, že ho vidí. Kdysi se u ní lidé zastavovali neustále, aby se podívali, jak se jí daří, ale zhruba před šesti měsíci jako by jí skončila nějaká ochranná lhůta. I ty nejhorší tragédie a jejich zdeptané oběti zřejmě po nějaké době začnou smrdět od hlavy.

„Dobrý den,“ houkla na reverenda, stisknutím tlačítka zavřela garážová vrata a zamířila po příjezdové cestě k hostu. Pohybovala se kolébavým krokem cyklisty, jenž právě sesedl z kola a má těžké nohy, a nášlapy jejích cyklistických bot na dlažbě hlasitě cvakaly. „Jak se máte?“

„Dobře.“ Reverend nasadil nepřesvědčivý úsměv. Byl to hubený, ztrápeně vyhlížející muž v džínách a špatně zastrčené bílé košili, který si právě klepal o stehno žlutohnědou obálkou. „A vy?“

„Ujde to.“ Odhrnula si z očí pár vlasů a pak toho okamžitě zalitovala, neboť tímto pohybem odhalila růžové otlaky od cyklistické helmy na čele. „Když se to vezme kolem a kolem.“

Reverend Jamison zasmušile pokýval hlavou, jako by v duchu probíral věci kolem a kolem.

„Máte pár minutek?“ zeptal se.

„Teď?“ odpověděla Nora a náhle se začala cítit nesvá: měla přiléhavé cyklistické šortky, obličej zbrocený potem a goretexovou větrovku, pod kterou nepochybně přetrvával nakyslý zápach potu. „Jsem celá zřízená.“

Sotva to však vyslovila, musela žasnout nad vlastní neodbytnou marnivostí. Myslela si, že tyhle vlastnosti už v ní dávno odumřely – jaký smysl mělo být marnivá, v její situaci? –, ale zřejmě šlo o hluboce zakořeněné reflexy, které hned tak nevymizí.

„Nemusíte nikam spěchat,“ řekl reverend. „Můžu počkat tady, než se trochu upravíte.“

Nora se musela usmát absurditě téhle nabídky. Reverend Jamison seděl vedle ní během nocí, kdy se užírala zármutkem, a vařil jí snídani, když se ráno celá rozcuchaná a uslintaná probudila ve včerejších šatech v obýváku na gauči. Na to, aby si před ním hrála na fintivou a distingovanou paničku, už bylo trochu pozdě.

„Pojďte dál,“ řekla. „Za minutku budu hotová.“

Za jiných okolností by Noře možná připadalo docela vzrušující vstoupit do horké sprchy ve chvíli, kdy dole trpělivě čeká docela pohledný chlap, který není její manžel. Reverend Jamison však působil příliš vážně a ustaraně a byl příliš zabraný do vlastních trpkých problémů, než aby se nechal vtáhnout do jakékoliv, třeba i nejpomíjivější a nejnevinnější romantické hry.

Nora si vlastně ani nebyla jistá, jestli je Matt Jamison pořád ještě reverend. V kostele Sionské biblické církve už každopádně nekázal a celkově se zdálo, že nedělá nic jiného, než jen připravuje a roznáší ten hrozný věstník, který z něj udělal místního vyvrhele. Podle toho, co se Nora doslechla, ho opustila manželka i děti, přátelé s ním přestali mluvit a i úplně cizí lidé se někdy neudrželi a dali mu na ulici ránu pěstí.

Nora vůbec nepochybovala o tom, že si reverend tento osud zaslouží, ale zároveň pro něj měla slabost díky tomu, kým kdysi býval a že jí pomohl překlenout nejčernější hodiny jejího života. A ze všech duchovních rádobyporadců, kteří se jí po 14. říjnu vnucovali, byl Matt Jamison jediný, jehož přítomnost byla ochotna snášet déle než pět minut.

Zpočátku se jí protivil úplně stejně jako všichni ostatní. Nora nebyla pobožná a nedokázala pochopit, proč si každý kněz, pastor a new-age šarlatán v okruhu sta kilometrů od Mapletonu myslí, že právě on má právo vstoupit do jejího žalu, a proč automaticky předpokládá, že Nora bude chtít slyšet, že to, co ji potkalo – nazývejme to vyhlazením její rodiny –, je z nějakého důvodu součástí Božího plánu nebo předehrou k velkolepému shledání na nebesích k nějakému blíže neurčeném pozdějšímu datu. Kněz z Církve Panny Marie Sedmibolestné se ji dokonce snažil přesvědčit, že její utrpení není tak docela jedinečné a že se vlastně ničím neliší od utrpení jedné jeho farnice, která ztratila při autonehodě manžela a tři děti, a přesto se jí daří žít poměrně spokojený a plodný život.

„Dříve nebo později ztratíme své milované všichni,“ prohlásil onen muž. „Všichni musíme trpět, každý jeden z nás. Stál jsem vedle ní, když přihlížela, jak jsou všechny čtyři rakve spouštěny do země.“

Tak to má teda štěstí! chtělo se Noře křičet. Protože aspoň ví, kde jsou! Držela však jazyk za zuby, protože chápala, jak nelidsky by vyznělo, kdyby o takové ženě řekla, že má štěstí.

„Chci, abyste odešel,“ vyzvala duchovního klidným hlasem. „Jeďte domů a odříkejte milion zdrávasů.“

Reverenda Jamisona jí vnutila sestra, která bývala s Chuckem a chlapci dlouholetou členkou Sionské biblické církve. Rodina o sobě tvrdila, že se přesně ve stejném okamžiku celá narodila znovu pro Krista Ježíše, kterýžto úkaz připadal Noře vysoce nepravděpodobný, ale nechala si to pro sebe. Na Karenino naléhání se kdysi s dětmi zúčastnila bohoslužby v kostele sionské církve – Doug s nimi nešel, protože nechtěl „promrhat nedělní dopoledne“ –, avšak reverendův zápal při hlásání evangelia ji trochu odrazoval. S podobným typem kázání se nikdy zblízka nesetkala, protože dětství strávila jako vlažná katolička a v dospělosti se z ní stala vyhaslá nevěřící.

Když bydlela několik měsíců u sestry, začal se tam reverend – na Karenino pozvání – jednou týdně zastavovat na neformální „duchovní seance“. Nora z toho neměla velkou radost, ale v té době byla příliš slabá a zdeptaná, než aby se postavila na odpor. Nakonec to však nebylo ani zdaleka tak zlé, jak se obávala. Ukázalo se, že reverend Jamison je v osobním styku mnohem méně dogmatický než za řečnickým pultem. Nenabízel plytké fráze ani naučené promluvy, neoplýval odpudivou jistotou v Boží moudrost a dobré úmysly. Na rozdíl od jiných duchovních se hodně vyptával na Douga, Erin a Jeremyho a pozorně poslouchal její odpovědi. Když odešel, Nora si často překvapeně uvědomila, že se cítí o trochu lépe než před jeho příchodem.

Seance ukončila ve chvíli, kdy se nastěhovala zpátky domů, ale zanedlouho se přistihla, že reverendovi sama volá. Vesměs to dělala pozdě v noci, kdy její snění s otevřenýma očima sklouzlo až k myšlenkám na sebevraždu, což se stávalo docela často. Bez ohledu na pozdní hodinu reverend vždy okamžitě přijel a zůstal u ní tak dlouho, jak potřebovala. Nebýt jeho pomoci, Nora by to onoho deprimujícího jara nikdy nedokázala zvládnout.

Zatímco však ona nabírala na síle, reverend jako by se jí začal rozpadat před očima. Během některých nocí vypadal stejně zoufale jako ona. Často plakal a vedl nekonečný monolog o náboženském vytržení a o tom, jak je nespravedlivé, že on sítem neprošel.

„Dal jsem mu všechno,“ stěžoval si hlasem prodchnutým zatrpklostí zhrzeného milence. „Celý svůj život. A tohle je poděkování?“

Na podobné řeči neměla Nora trpělivost. Jeho rodina vyvázla z katastrofy beze ztrát. Čtrnáctého října je reverend našel všechny hezky pohromadě: milující manželku a tři rozkošné děti. Vlastně měl před Bohem spíš padnout na kolena a poděkovat mu za každou minutu každého dne.

„Ti lidé nebyli o nic lepší než já,“ pokračoval. „Spousta jich byla horších. Jak je tedy možné, že oni jsou s Bohem a já jsem zůstal tady?“

„Jak víte, že jsou s Bohem?“

„Stojí to v Písmu.“

Nora zavrtěla hlavou. I ona kdysi přemýšlela o možnosti, že události ze 14. října byly nějakou formou náboženského vytržení. Přemýšleli o tom všichni. Nedalo se tomu vyhnout, když tuhle hypotézu vytrubovalo do světa tolik lidí. Jenže jí to nedávalo smysl, ani na vteřinu ne.

„Tohle žádné vytržení nebylo,“ řekla mu.

Reverend se zasmál, jako by ji litoval. „Píše se to v bibli, Noro. ‚Dva budou spolu pracovat na poli, jeden z nich bude vzat, druhý zanechán.‘ Pravdu máme přímo před očima.“

„Doug byl ateista,“ připomněla mu Nora. „Pro ateisty žádné vytržení nepřipadá v úvahu.“

„Je možné, že věřil tajně. Možná Bůh znal jeho srdce lépe než on sám.“

„To si nemyslím. Vždycky se chvástal, že v jeho těle není jediná pobožná kost.“

„Ale Erin a Jeremy… Ti nebyli ateisté.“

„Ti nebyli nic. Nic než malé děti. Věřili jen v maminku, tatínka a Santa Clause.“

Reverend Jamison zavřel oči. Nora nepoznala, jestli přemýšlí, nebo se modlí. Když je opět otevřel, vypadal stejně zmateně jako předtím.

„To nemá logiku,“ řekl. „Prvním na řadě jsem měl být přece já.“

Nora si na tento rozhovor vzpomněla později v létě, když ji Karen informovala, že se reverend Jamison nervově zhroutil a vzal si v kostele volno. Nora přemýšlela, že se u něj zastaví a zjistí, jak se mu vede, ale nenašla k tomu sílu. A tak mu jen poslala pohled s přáním brzkého uzdravení a nic dalšího nepodnikla. Nedlouho potom, zhruba kolem prvního výročí Náhlého zmizení, začal poprvé kolovat jeho věstník, vlastním nákladem vydané pětistránkové kompendium plné vulgárních obvinění na adresu osob zmizelých 14. října, z nichž žádná se už logicky nemohla bránit. Jeden člověk zpronevěřil peníze zaměstnavatele. Druhý řídil opilý. Další měl zvrácené sexuální choutky. Reverend Jamison stál na nároží a rozdával tuhle špínu zadarmo, a přestože většina lidí tvrdila, že je jeho počínáním otřesena, našlo se i nemálo takových, kteří si jeho pamflet ochotně převzali.

Když odešel, položila si Nora otázku, jak mohla být tak hloupá a tak dokonale nepřipravená na něco, co jí mělo být jasné už ve chvíli, kdy reverend vystoupil z auta. Přesto ho pozvala do kuchyně, a dokonce mu uvařila kávu. Je to starý přítel, říkala si v duchu, a máme spolu co probírat.

Jenže když si pak zkoumavě prohlížela jeho propadlý a zdeptaný obličej na druhé straně jídelního ostrůvku, uvědomila si, že je v tom i něco dalšího. Reverend Jamison byl troska, ale jistá část jejího já ho za to uznávala – stejná část, která se někdy styděla za vlastní chatrnou příčetnost; za to, že se jí i po všech tragických událostech daří nějakým způsobem pokračovat a držet se jako klíště žalostné představy normálního života: osm hodin spánku, tři jídla denně, hodně čerstvého vzduchu a cvičení. Někdy jí připadalo šílené i tohle.

„Jak se máte?“ zeptala se ho zkoumavě, aby mu dala najevo, že to není jen řečnická otázka.

„Jsem vyčerpaný,“ odpověděl reverend a opravdu podle toho vypadal. „Jako bych měl tělo plné betonu.“

Nora účastně pokývala hlavou. Její tělo se v tu chvíli paradoxně cítilo skvěle: po sprše z něj vyzařovalo teplo a uvolněnost, ve svalech se jí ozývala příjemná únava a mokré vlasy měla zabalené ve froté turbanu.

„Měl byste si odpočinout,“ poradila mu. „Jet někam na dovolenou nebo něco podobného.“

„Na dovolenou.“ Reverend se posměšně uchechtl. „Co bych dělal na dovolené?“

„Seděl u bazénu. A na chvíli na všechno zapomněl.“

„Tohle už je za námi, Noro.“ Jeho projev byl strohý, jako by rozmlouval s dítětem. „Vysedávání u bazénu už nefunguje.“

„Možná ne,“ připustila Nora, neboť si vzpomněla na vlastní pomýlené snahy užít si zábavu na sluníčku. „Jen mě to tak napadlo.“

Reverend se na ni zadíval způsobem, který jí nepřipadal dvakrát přátelský. Když ticho začalo být napjaté, přemýšlela, jestli by nebylo vhodné zeptat se ho na děti a zjistit, jestli se s nimi třeba neusmířil. Nakonec se však rozhodla to neudělat. Když má někdo dobré zprávy, obvykle není nutné je z něj páčit.

„Viděl jsem před měsícem váš projev,“ poznamenal reverend. „Udělal na mě dojem. Vyžadoval od vás obrovskou odvahu. A měla jste opravdu přirozený projev.“

„Díky,“ řekla Nora, kterou tato lichotka upřímně potěšila. Pochvala ostříleného veřejného řečníka, jako byl reverend, měla pro ni velkou váhu. „Myslela jsem si, že to nedokážu, ale… Já nevím. Prostě mi připadalo, že je potřeba to udělat. Abych udržela jejich památku při životě.“ Ztlumila hlas a svěřila se mu: „Jsou to teprve tři roky, ale mně to připadá jako věčnost.“

„Jako celý život.“ Reverend Jamison zvedl hrnek, natáhl do nosu kouř vycházející z nápoje a opět ho odložil, aniž se napil. „Všichni jsme žili ve světě snů.“

„Dívám se na fotky svých dětí,“ dodala Nora, „a někdy ani nepláču. Nedokážu říct, jestli je to požehnání, anebo kletba.“

Reverend přikývl, ale ona poznala, že ji ve skutečnosti neposlouchá. Po chvíli se sklonil, zvedl z podlahy obálku, kterou se na příjezdové cestě plácal do stehna, a položil ji na stůl. Nora už na ni úplně zapomněla.

„Přinesl jsem vám nové vydání svých novin,“ řekl.

„To je dobrý.“ Nora zvedla ruku ve zdvořilém odmítnutí. „Já vážně nemám…“

„Ne.“ V jeho hlase se ozval ostrý varovný tón. „Tohle vás opravdu bude zajímat.“

Nora se tupě zadívala na obálku, kterou reverend posouval špičkou ukazováčku k ní. Z úst se jí vydral zvláštní zvuk, něco mezi zakašláním a zasmáním.

„Děláte si ze mě legraci?“

„Je to o vašem muži.“ Reverendovi sloužilo ke cti, že byl opravdu na rozpacích. „Mohl jsem to otisknout už v říjnovém vydání, ale čekal jsem, až přednesete ten projev.“

Nora odstrčila obálku zpátky přes stůl. Netušila, jaké tajemství obsahuje, a rozhodně to netoužila zjistit.

„Odejděte z mého domu, prosím,“ řekla.

Reverend Jamison pomalu vstal ze židle, jako by měl opravdu tělo plné betonu. Chvíli se lítostivě díval na obálku a pak zavrtěl hlavou.

„Omlouvám se,“ řekl Noře. „Já jsem jen posel špatných zpráv.“

Slib mlčení

Večer po každodenním Příjmu stravy a Hodině sebeobviňování si prohlíželi složky lidí, které hodlali stínovat. Teoreticky mohli samozřejmě stínovat kohokoliv, avšak určití jedinci byli vytipováni jako osoby hodné zvláštní pozornosti – buď proto, že je některý z Dohlížitelů pokládal za zralé k náboru, anebo proto, že některý rezident vznesl formální žádost o zesílené sledování. Laurie se podívala na složku ve svém klíně: ARTHUR DONOVAN, 56 let, Winslow Road 438, byt č. 3. Fotografie připnutá k vnitřní obálce zachycovala naprosto tuctového muže středního věku – plešatého, břichatého, k smrti vyděšeného –, jak tlačí přes parkoviště prázdný nákupní vozík a svěží vítr mu nadzvedává přehazovačku. Pan Donovan, rozvedený otec dvou dospělých dětí, pracoval jako technik ve farmaceutické firmě Merck a bydlel sám. Podle nejčerstvějšího záznamu v protokolu strávil minulý čtvrtek večer doma a díval se na televizi. Zřejmě to dělal často, protože ho Laurie na žádné ze svých nočních výprav ani jednou nezahlédla.

Zavřela složku a podala ji Meg Lomaxové – nové konvertitce, kterou pomáhala zaučovat –, přičemž se vůbec neobtěžovala odříkávat předepsanou tichou modlitbu za spásu Arthura Donovana. Každý večer se při Hodině sebeobviňování zaměřovala právě na tuto svou neschopnost, ale navzdory opakovaným slibům, že se bude víc snažit, neustále narážela na hranice vlastního soucitu: Arthur Donovan byl pro ni úplně cizí člověk a ona v sobě jednoduše nedokázala mobilizovat dost zájmu o to, co se s ním v Soudný den stane. Taková byla smutná realita a nemělo valný smysl předstírat něco jiného.

Jsem jenom člověk, říkala si v duchu. Nemám v srdci dost místa pro všechny.

Naopak Meg si prohlížela Donovanovu fotku s téměř plačtivým výrazem, vrtěla hlavou a mlaskala tak hlasitě, že by se to u kohokoliv jiného než u Učně nedalo tolerovat. Po chvíli vytáhla zápisník, načmárala do něj pár slov a ukázala ho Laurii.

Chudák. Vypadá tak zoufale.

Laurie energicky přitakala, sáhla po dalším spisu na konferenčním stolku a potlačila nutkání vytáhnout vlastní zápisník a připomenout Meg, že není nutné svěřovat papíru každou myšlenku, která jí bleskne hlavou. Na tohle brzy přijde sama. Každý na to nakonec přišel, jakmile opadl počáteční šok ze zákazu mluvení. Některým lidem jen trvalo o něco déle, než si uvědomili, jak málo slov člověk potřebuje, aby si zajistil všechno potřebné, jak velkou část života lze zvládnout v mlčení.

V zakouřené místnosti jich sedělo dvanáct. Byl to dnešní kontingent Sledovatelů, kteří pročítali složky a podávali si je ve směru hodinových ručiček. Tato činnost měla mít vážný ráz, avšak Laurii se občas stávalo, že zapomněla na své poslání a začala si četbu užívat: hledala v záznamech šťavnaté pikantnosti založené na místních povídačkách, případně v duchu obnovovala své spojení s hříšným, leč pestrobarevným světem, jehož se měla zřeknout. Cítila, jak tomuto pokušení podléhá například při četbě spisu Alice Soudermanové, své staré kamarádky z rodičovského sdružení Baileyho základní školy. Obě ženy tři roky po sobě spolupředsedaly dražební komisi a navázaly spolu blízký vztah, který jim vydržel i během bouřlivého období před Lauriinou konverzí. Laurii tudíž nemohla nefascinovat zpráva, že právě minulý týden byla Alice spatřena v restauraci Trattoria Giovanni, kde večeřela s další Lauriinou dobrou kamarádkou Mirandou Abbottovou, věčně uondanou matkou čtyř dětí s obrovským smyslem pro humor a až zvráceným imitátorským talentem. Laurie netušila, že Alice a Miranda jsou kamarádky, a byla si naprosto jistá, že velkou část večeře musely obě ženy propírat ji a říkat si, jak moc jim její společnost schází. Nejspíš je udivovalo Lauriino rozhodnutí stáhnout se z jejich světa a nejspíš opovrhovaly komunitou, v níž dnes jejich kamarádka žila, ale na to se Laurie rozhodla nemyslet. Místo toho se soustředila na vegetariánské lasagně v Trattoria Giovanni, což byla specialita podniku se slaďoučkou, ale ne přehnaně tučnou krémovou omáčkou a s mrkví a cuketou nakrájenými na tak tenké plátky, že byly téměř průhledné. Představovala si, že sedí u stolu jako třetí host, popíjí víno a směje se se starými kamarádkami. Pocítila nutkání se usmát a musela vědomě semknout ústa, aby tomu zabránila.

Prosím, pomoz Alici a Mirandě, modlila se, když zavřela složku. Jsou to dobré ženy. Měj s nimi slitování.

Když pročítala spisy, většinou jí ze všeho nejvíc bilo do očí, jak klamně normální se poměry v Mapletonu jeví. Většina lidí si prostě nasadila klapky na oči a dál řešila své triviální záležitosti, jako by k žádnému náboženskému vytržení nikdy nedošlo a jako by očekávali, že svět potrvá věčně. Devítiletá Tina Greenová chodila každý týden do klavíru. Třiadvacetiletá Martha Cohenová strávila dvě hodiny ve fitku, načež se cestou domů zastavila pro tampony a nejnovější číslo US Weekly. Devětapadesátiletý Henry Foster venčil svého westíka na stezce kolem Fieldingova jezera a často dělal zastávky, aby si pes mohl zadovádět se zvířecími kolegy. Sedmatřicetiletý Lance Mikulski byl spatřen, jak vchází do prodejny Victoria’s Secret v nákupním centru Two Rivers a kupuje tam několik blíže nespecifikovaných kousků dámského spodního prádla. Bylo to dost choulostivé zjištění s ohledem na to, že jeho manželka Patty shodou okolností právě teď seděla v místnosti naproti Laurii a brzy měla dostat možnost přečíst si spis sama. Patty působila jako docela příjemná žena – většina lidí samozřejmě působí příjemně, když nemají možnost mluvit – a Laurie s ní velmi soucítila. Přesně věděla, jaké to je, když čte člověk o svém muži citlivá odhalení, zatímco místnost plná lidí, kteří četli tytéž informace, svorně předstírá, že si toho nevšimla. Vy přitom víte, že oni to vědí a že je teď ze všeho nejvíc zajímá, jestli si dokážete zachovat důstojnost, oprostit se od malicherných emocí typu žárlivosti či zloby a udržet mysl v žádoucím stavu: plně soustředěnou na svět, který přijde.

Na rozdíl od Patty Mikulské nepodala Laurie formální žádost o sledování svého muže; jediná její žádost se týkala dcery Jill. Z jejího pohledu si Kevin mohl dělat, co chce: byl to dospělý muž a o svém životě si mohl rozhodovat sám. Bohužel se to seběhlo tak, že mezi jeho rozhodnutí patřily i noční přesuny do bytů dvou různých žen, jejichž spisy Laurie ke své smůle měla možnost číst a za jejichž duše se měla modlit, jako by něco takového vůbec bylo možné.

Když si představovala, jak se její manžel líbá s cizí ženou, jak ji svléká v úplně cizí ložnici, miluje se s ní a pak pokojně leží vedle ní, zraňovalo ji to víc, než sama čekala. Neplakala však; nedala najevo ani stín prožívané bolesti. K tomu od jejího příchodu sem došlo vlastně jen jednou: v den, kdy otevřela dceřin spis a zjistila, že důvěrně známou fotografii na vnitřní obálce – oduševnělý školní portrét dlouhovlasé druhačky se sladkým úsměvem – nahradil snímek, který vypadal jako policejní fotografie mladistvé kriminálnice s velkýma mrtvýma očima a oholenou hlavou; dívky, která zoufale potřebuje mateřskou lásku.

Krčily se na Russell Road za křovím a dívaly se přes listí na dveře bílého koloniálního domu s cihlovou terasou, jehož majitelem byl muž jménem Steven Grice. Dole i nahoře se svítilo a zdálo se pravděpodobné, že rodina Griceových se už dnes večer nikam nechystá. Přesto se Laurie rozhodla setrvat ještě chvíli v klidu – měla to být lekce trpělivosti, nejdůležitější kvality, kterou v sobě Sledovatel může pěstovat. Meg se vedle ní ošívala a objímala se pažemi, aby zahnala zimu.

„Safra,“ zašeptala, „Jsem úplně promrzlá.“

Laurie si přitiskla prst na rty a zavrtěla hlavou.

Meg se zašklebila a naznačila ústy slovo Promiň.

Laurie pokrčila rameny a snažila se nedělat z tohoto škobrtnutí vědu. Meg byla na noční hlídce poprvé; chvíli potrvá, než si na všechno zvykne. Nejen na fyzickou náročnost nudy, ale i na společenskou těžkopádnost – někdy dokonce i neomalenost – spojenou s nemožností zaplnit ticho konverzací a s nutností v podstatě ignorovat člověka, jenž stojí přímo vedle vás. Bylo to v rozporu se všemi společenskými impulzy, které vám od dětství vtloukají do hlavy, zvláště když jste žena.

Přesto Laurie věděla, že si Meg na tohle všechno zvykne stejně jako ona. Dokonce by jednou mohla ocenit svobodu, kterou ticho přináší, mír jdoucí v patách kapitulaci. Laurie udělala tuhle zkušenost už v zimě po Vytržení, kdy trávila všechen čas s Rosalií Sussmanovou: Jsou-li slova marná, je lepší nechat si je pro sebe – a úplně nejlepší je, když vám vůbec nepřijdou na mysl.

Z Monroe Street odbočilo na Russell Road auto a nakrátko je zaplavilo stříbřitým proudem světla. Když odjelo, zdálo se ticho hlubší a nehybnost úplnější. Laurie se dívala, jak se z téměř opadaného javoru vedle cesty odděluje list, snáší se ve světle pouliční lampy k zemi a tichounce dopadá na dlažbu, ale dokonalost tohoto okamžiku přerušilo šustění, když Meg začala šmátrat v kapse bundy. Po dlouhém ošívání, které působilo spíš jako vyčerpávající zápas, se jí podařilo vytáhnout zápisník a načmárat do něj krátkou otázku, jež se v měsíčním světle téměř nedala přečíst:

Kolik je hodin?

Laurie zvedla pravou ruku, povytáhla si rukáv a několikrát si poklepala na prázdné zápěstí, aby své začínající kolegyni naznačila, že čas je pro Sledovatele nepodstatný, že člověk musí vytěsnit z hlavy veškerá očekávání a v tichosti sedět tak dlouho, jak je třeba. Při troše štěstí se člověku dokonce začne tato činnost líbit, neboť prožívá čekání jako jistou formu meditace, jako způsob, jak se napojit na Boží přítomnost ve světě. Někdy se to opravdu stávalo: hlavně v létě přicházely noci, kdy byl vzduch prosycený jakousi božskou jistotou; stačilo zavřít oči a plnými doušky ji vdechovat. Meg se však tvářila otráveně, a tak Laurie vytáhla vlastní zápisník – přestože doufala, že přesně tohle nebude muset udělat – a napsala velkým hůlkovým písmem jediné slovo:

TRPĚLIVOST

Meg na něj několik vteřin zírala, jako by jí byl tento pojem neznámý, a pak zlehka chápavě kývla. Přitom se statečně usmála a Laurie viděla, jak moc je její kolegyně vděčná i za tenhle útržkovitý střípek konverzace, i za prostou laskavost v podobě odpovědi.

Opětovala úsměv, protože si vzpomněla na vlastní výcvikové období, na pocity naprosté izolovanosti, odříznutosti od všech lidí, které kdy měla ráda – Rosalie Sussmanová už v té době v Mapletonu nebydlela; pomáhala zakládat novou pobočku na Long Islandu. Její samotu ještě zhoršovalo vědomí, že se pro ni rozhodla z vlastní svobodné vůle. Nedospěla k tomuto rozhodnutí snadno, ale při zpětném ohlédnutí se jí zdálo nejen správné, ale i nevyhnutelné.

Když se Rosalie přestěhovala do komplexu na Ginkgo Street, Laurie se maximálně snažila vrátit se ke svému původnímu životu manželky, matky a angažované občanky. Nějakou dobu jí připadalo jako učiněné požehnání, že se konečně vymanila ze silového pole zármutku své nejlepší kamarádky – znovu začala chodit na jógu, pracovat jako dobrovolnice, chodit na dlouhé procházky kolem jezera, dohlížet na Jilliny domácí úlohy, strachovat se o Toma a snažit se napravit svůj vztah s Kevinem, který se nijak netajil tím, že se cítí zanedbávaný. Tento osvobozující pocit jí bohužel nevydržel dlouho.

Svému terapeutovi řekla, že jí tahle situace připomíná jedny letní prázdniny, kdy se po prvním ročníku na Rutgersově univerzitě vrátila domů. Po prvním týdnu nebo dvou, kdy se rochnila v bahništi svých starých kamarádů a příbuzných, si začala připadat uvězněná. Umírala touhou vrátit se do školy, protože se jí stýskalo po spolubydlících, po jejím rozkošném novém klukovi, po výuce, večírcích a chichotavých rozhovorech před spaním. Tehdy si poprvé uvědomila, že její skutečný život je teď tam, zatímco tohle navzdory všemu, co měla na svém domově ráda, jednou provždy skončilo.

Tentokrát se jí samozřejmě stýskalo po něčem jiném než po vzrušení a romantice vysokoškolského studia; stýskalo se jí po smutku, o nějž se dělila s Rosalií, po tíživé ponurosti jejich dlouhých zamlklých dní, kdy si jen prohlížely Jeniny fotografie a zpětně hodnotily svět, v němž už se tato milá a nádherná dívka nevyskytovala. Bylo strašné žít s tímto vědomím, přijmout jeho brutální definitivnost, ale zároveň to Laurii naplňovalo pocitem reálnosti, jakým ji nikdy nemohlo naplnit placení účtů, plánování jarního benefičního koncertu v knihovně, myšlenky na to, že musí v supermarketu koupit špagety, gratulace dceři, která v písemce z matiky dosáhla dvaadevadesáti bodů ze sta, nebo trpělivé čekání, až manžel přestane hekat a vysune se z jejího těla. Právě před těmito věcmi potřebovala uniknout: před nereálností ustavičného předstírání, že je všechno víceméně oukej, že jen najeli na výmol a měli by normálně pokračovat v jízdě, dál si hledět svých povinností, dál vyslovovat bezduché fráze a užívat si prostých radostí, jež svět stále tvrdošíjně nabízí. V tu chvíli Laurie zjistila, co vlastně v Provinilém zbytku hledá: režim, jenž je sice prošpikovaný těžkostmi a ponižováním, ale aspoň nabízí člověku důstojnost vyvěrající z pocitu, že jeho existence má nějaký vztah k realitě a že už není nutné účastnit se všeobecné hry na přetvářku, která člověku spolkne celý zbytek života.

Laurie však byla zralá žena, šestačtyřicetiletá manželka a matka, která má nejlepší léta za sebou, zatímco Meg byla sexy pětadvacátnice s důvěřivýma očima, čelem bez jediné vrásky, světlejšími pramínky ve vlasech a stopami po nehtové modeláži. K její Vzpomínkové knize byl páskou přilepený zásnubní prsten s obrovským kamínkem, nad nímž její kamarádky musely pukat závistí. Je strašné být v téhle době mladý, pomyslela si Laurie: vidět, jak veškeré naděje a sny mizí před očima, a uvědomovat si, že budoucnost, se kterou člověk najisto počítal, se už nikdy nedostaví. Muselo to být stejné, jako když člověk oslepne nebo přijde o končetinu, i když třeba nakrásně věří, že Bůh má pro něj přichystáno něco lepšího, něco tak nádherného, že si to ani nelze představit.

Meg otočila na novou stránku a začala psát další vzkaz, ale Laurie se už nedozvěděla, co jí chce kolegyně sdělit, poněvadž k nim v tu chvíli dolehlo vrznutí dveří. Obě ženy se tím směrem otočily a viděly, jak z domu vychází Steven Grice, obyčejně vyhlížející chlap s brýlemi a menším břichem. Na sobě měl teplou flísovou mikinu, kterou mu Laurie chtě nechtě musela závidět. Na okamžik zaváhal, jako by se aklimatizoval na noční vzduch, načež sešel ze schodů a zamířil přes trávník k autu, které mu radostně zablikalo na pozdrav.

Laurie s Meg vyrazily za ním, ale auto na konci bloku odbočilo doprava a zmizelo jim z dohledu. Laurie usuzovala – vlastně to byla spíš předtucha než hypotéza podložená fakty –, že Grice má nejspíš namířeno do supermarketu Safeway, kde si chce koupit nějakou laskominu na večer, třeba borůvkový dort, ořechovou zmrzlinu nebo možná tabulku hořké čokolády s mandlemi, zkrátka některý z dlouhé řady pamlsků, o nichž Laurie chtíc nechtíc snila v různých fázích dne, obvykle v neskutečně dlouhé hladové prodlevě mezi ranní miskou ovesné kaše a večerní miskou polévky.

Z Russell Road to bylo do supermarketu deset minut svižné chůze, z čehož vyplývalo, že pokud se Laurie nemýlí a pokud přidají do kroku, mohly by Grice zastihnout ještě před odchodem z prodejny. Samozřejmě bylo nejpravděpodobnější, že Grice jednoduše nasedne do auta a odjede zpátky domů, ale nemělo smysl předbíhat. Laurie navíc chtěla, aby Meg pochopila, že Sledování je neplánovitá a improvizovaná činnost. Bylo veskrze možné, že Grice do žádného supermarketu nepojede a ztratí se jim úplně. Stejně tak se ovšem nedalo vyloučit, že při pátrání po tomto člověku narazí Sledovatelky na někoho jiného ze seznamu a budou se moci zaměřit na něj. Případně se mohly stát svědkyněmi naprosto nepředvídané situace za účasti osob, jejichž jména ještě ani neznají. Cílem bylo mít oči otevřené a chodit tam, kde se dá vykonat nejvíc dobrého.

Každopádně bylo úlevné dát se opět do pohybu a nemuset už se ukrývat v křoví. Z Lauriina pohledu byly na téhle práci nejlepší právě pohyb a čerstvý vzduch, přinejmenším za podobných nocí, kdy byla obloha jasná a rtuť teploměru neklesla pod pět stupňů nad nulou. Laurie se snažila nemyslet na to, jaké to venku bude v lednu.

Na rohu se zastavila, aby si zapálila cigaretu, a nabídla jednu i Meg, která však zlehka ucukla a pak zvedla ruku v marném odmítavém gestu. Laurie jí přistrčila krabičku naléhavěji pod nos. Strašně nerada dělala někomu drába, ale pravidlo znělo naprosto jasně: Sledovatel na veřejném prostranství musí mít neustále zapálenou cigaretu.

Když Meg vzdorovala dál, vrazila jí Laurie mezi rty cigaretu – PZ poskytoval členům no name cigarety se štiplavou chutí a podezřele chemickým zápachem, které v obrovském množství nakoupila regionální kancelář – a přidržela před ní sirku. Meg se při prvním potáhnutí jako vždy prudce zakuckala, a když úvodní záchvat pominul, tiše zakňourala odporem.

Laurie jí dala poplácáním po rameni najevo, že si vede dobře. Kdyby mohla promluvit, odříkala by jí motto, které se obě učily v Orientačním kurzu: Nekouříme pro zábavu. Kouřením hlásáme naši víru. Meg se úzkostně usmála, popotáhla, otřela si oči a pokračovala v chůzi.

Laurie jí v jistém smyslu tohle utrpení záviděla. Přesně takhle to mělo vypadat – měla to být oběť Bohu, umrtvování těla, jako by každé potáhnutí představovalo hlubokou osobní újmu. U Laurie to však bylo jiné: kouřila celou univerzitu a s obtížemi toho nechala až na začátku prvního těhotenství, kdy už jí táhlo na třicítku. Začít po tolika letech znovu pro ni bylo něco jako návrat domů, pokoutní potěšení, které se podařilo propašovat do jinak zničujícího režimu strádání, v němž život v Provinilém zbytku probíhal. V jejím případě by obětí byla spíš nutnost přestat podruhé, nemít možnost užít si po ránu první cigaretu, která chutnala tak báječně, že se Laurie někdy přistihla, jak leží ve spacáku a jen tak pro zábavu vyfukuje ke stropu kroužky kouře.

Na parkovišti před supermarketem nestálo mnoho aut, ale Laurie nemohla vyloučit možnost, že jedno z nich patří Griceovi – z domu odjel v nenápadném sedanu tmavé barvy a ona si zapomněla poznamenat typ, model i číslo registrační značky. Zamířily tedy s Meg do prodejny a rozdělily se, aby mohly sledovat větší plochu.

Laurie začala v oddělení ovoce a zeleniny, přičemž však sektor ovoce úplně obešla – bylo téměř bolestné dívat se na jahody, vůbec si to slovo představit – a kolem čerstvě a lákavě vyhlížející zeleniny se prohnala co nejrychleji. Každý plod jako by byl reklamou na planetu, která je sice odsouzená k zániku, ale přesto dokáže vyprodukovat takovou krásu: tmavě zelená brokolice, červené papriky, husté hlávky zelí, vlhké trsy římského salátu, jehož široké listy byly staženy lesklými drátky.

Skutečná muka však Laurie zažila v oddělení pečiva, přestože už bylo pozdě a v regálech leželo jen pár posledních baget, nějaký ten sezamový bagel či banánový koláček s oříšky, zkrátka zbytky, které se zítra ocitnou v koši s prošlým pečivem. Celým oddělením prostupovala vůně čerstvě upečeného chleba, která v ní v kombinaci se zářivými světly a reprodukovanou hudbou – shodou okolností hráli právě skladbu „Rhinestone Cowboy“, kterou Laurie léta neslyšela – vytvářela přetlak emocí. Byla téměř opojená touhou a musela žasnout, když si vybavila, že jí tenhle supermarket kdysi připadal zoufale nudný, jako další povinná zastávka na světském okruhu života, o nic nápaditější než čerpací stanice nebo pošta. Uplynulo pár měsíců a tatáž prodejna se jí zdála exotická a hluboce jímavá, jako rajská zahrada, z níž byla vyhnána nejen ona, ale i všichni lidé, které znala, ať už to věděli nebo ne.

O něco lépe se jí začalo dýchat až ve chvíli, kdy se otočila zády k pultu s lahůdkami a našla útočiště u regálu s baleným zbožím – plechovkami fazolí, balíčky s těstovinami a lahvemi salátového dresinku. I tyhle věci byly úžasné, ale člověk se aspoň nemusel brzdit, aby se jich nezmocnil a rovnou si je nenacpal do úst. Už samotný rozsah nabídky byl absurdně široký a současně působivý: jen grilovací koření mělo vyhrazené čtyři regály, jako by každá značka oplývala jedinečnými a mocnými vlastnostmi.

Celá prodejna jako by se však nacházela v polospánku: v každé uličce se pomalu pohybovali jen jeden až dva zákazníci a s otupělým výrazem si prohlíželi vystavené zboží. K její úlevě všichni nevšímavě prošli kolem ní, aniž řekli jediné slovo nebo třeba jen kývli na pozdrav. Podle protokolu PZ musel každý člen opětovat pozdrav nikoliv úsměvem či zamáváním, nýbrž tím, že se podívá autorovi pozdravu přímo do očí a pomalu napočítá do deseti. U cizích lidí a nepříliš dobrých známých to bylo pouze trapné, ale když se člověk ocitl tváří v tvář blízkému příteli nebo rodinnému příslušníkovi, stal se z toho naprosto zdrcující zážitek: obě strany zčervenaly, rozpačitě postávaly – objetí bylo přísně zakázané – a hrdla se jim svírala přívalem nevyslovitelných citů.

Laurie očekávala, že se s Meg opět sejde někde v uličce s mraženými výrobky, která představovala zeměpisný střed prodejny, ale nervózní začala být až ve chvíli, kdy prošla uličky s nápoji, kávou, čajem, chipsy a tyčinkami a stále ji nikde neviděla. Bylo možné, že se minuly, aniž si toho všimly, že jedna zmizela za rohem uličky právě ve chvíli, kdy do ní druhá vstoupila?

Laurie pocítila pokušení vrátit se zpátky, ale pokračovala v chůzi až do oddělení mléčných výrobků, kde Meg své pátrání zahájila. I tato ulička byla prázdná s výjimkou jediného zákazníka stojícího před krájenými sýry, plešatého muže se šlachovitou postavou běžce, v němž Laurie až příliš pozdě poznala Davea Tolmana, otce jednoho z bývalých spolužáků jejího syna. Otočil se a usmál se na ni, ale ona předstírala, že si toho nevšimla.

Věděla, že se zachovala nezodpovědně, když si nechala Meg takhle zmizet z očí. Prvních pár týdnů v komplexu PZ mohlo být pro člověka těžkých a matoucích; nováčci měli tendenci prchat zpět do svých dřívějších životů, pokud k tomu dostali jakous takous příležitost. To bylo samozřejmě v pořádku: Provinilý zbytek nebyl žádnou sektou, jak s oblibou tvrdila spousta lidí, kteří o tom neměli ani páru. Každý rezident mohl do komplexu přicházet a odcházet, jak se mu zlíbí. Úkolem Školitele však bylo poskytovat Učni během tohoto zranitelného období rady a společnost a pomáhat mu překonávat nevyhnutelné krize a slabší chvíle tak, aby Učeň neztratil odhodlání a neprovedl něco, čeho bude celou věčnost litovat.

Laurii napadlo, že rychle projde supermarket ještě jednou, aby se ujistila, že se s Meg neminuly, ale pak se rozhodla vyjít rovnou na parkoviště pro případ, že její svěřenkyně utekla tam. Prošla přes volnou pokladnu ven a snažila se nemyslet na to, co by se dělo, kdyby se vrátila do komplexu bez Meg a musela ostatním vysvětlovat, že ji nechala samotnou v supermarketu – ze všech možných míst zrovna tam.

Automatické dveře se loudavě otevřely a vypustily ji do noci, která mezitím citelně ochladla. Laurie se už už chystala dát do běhu, jenže vtom ke své nesmírné úlevě viděla, že to nebude nutné. Meg stála přímo před ní jako mladá kajícnice v neforemných bílých šatech a před hrudníkem držela kus papíru.

Promiň, stálo na něm. Nemohla jsem tam dýchat.

Bylo už po půlnoci, když se vrátily na Ginkgo Street, prošly mezi dvěma betonovými zátarasy a nahlásily ve strážním domku příchod. Tato bezpečnostní opatření vstoupila v platnost přede dvěma lety, kdy policejní razie vyvrcholila mučednickou smrtí Phila Crowthera – dvaačtyřicetiletého otce tří dětí – a zraněním dvou dalších rezidentů. Policajti pronikli do objektu uprostřed noci vyzbrojení beranidly a soudním povolením k prohlídce. Doufali, že se jim podaří zachránit dvě malé holčičky, které podle tvrzení jejich otce unesli členové Provinilého zbytku a proti jejich vůli je zadržovali v komplexu. Někteří rezidenti ovšem považovali policejní postup za gestapácký, rozohnili se a začali na vetřelce házet kameny a lahve; policisté, kteří byli v menšině, propadli panice a reagovali střelbou. Pozdější vyšetřování je sice očistilo, ale razii samotnou podrobilo kritice coby „právně nepodloženou, špatně provedenou a založenou na neověřených nařčeních zatrpklého rodiče, jenž ani nemá dotyčné děti v péči“. Od té doby – a tuto změnu musela Laurie připsat k dobru především Kevinovi – zaujímala mapletonská policie vůči PZ méně konfrontační přístup, a kdykoliv se rozhořely zákonité spory a krize, snažila se volit diplomatický přístup namísto síly. Vzpomínky na střelbu přesto zůstaly na Ginkgo Street živé a bolestné. Laurie nikdy nikoho neslyšela třeba jen spekulovat o možnosti odstranění zátarasů, které navíc sloužily jako pamětní desky, neboť na nich byla sprejem nastříkaná slova MILUJEME TĚ, PHILE – UVIDÍME SE V NEBI.

Přidělili jim pokoj ve druhém patře Modrého domu, který byl vyhrazený pro Učnice. Laurie normálně bydlela v Šedém domě, což byla vedlejší ubytovna pro ženy, kde v místnosti průměrných rozměrů bydlelo i šest nebo sedm osob, které spaly ve spacích pytlích na holé zemi. Každá noc tu vypadala jako sněm oživlých mrtvol – neozývalo se žádné hihňání ani šepot, jen samý kašel, prdění, chrápání a steny, zkrátka obvyklé zvuky a pachy příliš mnoha vystresovaných lidí vměstnaných do příliš malého prostoru.

Modrý dům byl naopak vysoce civilizovaný, ba téměř přepychový – v pokoji se dvěma postelemi a světle zelenými stěnami bydlely jen ony dvě. Na podlaze ležel světle béžový koberec, který pod bosými chodidly působil velmi příjemně, ale ze všeho nejlepší byla koupelna, která se nacházela přímo přes chodbu. Taková malá dovolená, pomyslela si Laurie. Když se Meg odešla vysprchovat, svlékla se, vyměnila špinavé šaty za plandavou noční košili PZ – ošklivý, ale pohodlný rubáš spíchnutý ze starých prostěradel –, klekla si a začala se modlit. Tentokrát si dala načas: zaměřila se na své děti a pak probrala celý svůj myšlený seznam, od Kevina přes matku a sourozence až po přátele a bývalé sousedy. Každého z nich si přitom představila oděného do bílých šatů a slunícího se ve zlatavém světle odpuštění, přesně jak ji to naučili. Modlit se takto, v prázdné místnosti a bez jakéhokoliv vyrušení, byl učiněný luxus. Věděla, že Bohu je vcelku jedno, jestli u toho klečí nebo stojí na hlavě, ale když už měla tu možnost, bylo lepší pomodlit se řádně, s čistou myslí a soustředěnou pozorností.

Děkuji Ti, že jsi k nám přivedl Meg, modlila se. Dej jí sílu a obdař mě moudrostí vést ji správným směrem.

Noční hlídka dopadla podle jejího názoru velmi dobře. Grice se jim sice ztratil a na nikoho dalšího z dnešních spisů nenarazily, ale v centru zažily docela slušnou porci akce: doprovodily pár lidí z barů a restaurací k autům a dlouho se držely v patách trojici dospívajících dívek, které mezi sebou vesele klábosily o chlapcích a o škole, jako by Laurie s Meg byly vzduch. K nepříjemnému setkání došlo jen jednou, se dvěma zhruba pětadvacetiletými kretény před restaurací Extra směna. Nebylo to nic hrozného, jen obvyklé urážky a hrubý sexuální návrh od opilejšího z nich, pohledného kluka s arogantním úsměškem, který vzal Meg kolem ramen, jako by to byla jeho dívka. („Já opíchám tu hezkou,“ oznámil svému kamarádovi. „Ty si vem tady babku.“) I tohle však byla pro Meg užitečná lekce, malý vhled do otázky, co obnáší být Sledovatelkou. Dřív nebo později ji někdo udeří, plivne na ni nebo ještě něco horšího a ona bude muset být schopná tuto pohanu přetrpět, bez protestů a beze snahy se bránit.

Meg vyšla z koupelny se stydlivým úsměvem na rtech. Obličej měla růžový a její tělo se ztrácelo v noční košili podobné stanové celtě. Je to skoro kruté, pomyslela si Laurie, zahalovat nádhernou mladou ženu do tak neforemného plandavého pytle, jako by pro její krásu nebylo na světě místo.

U mě je to něco jiného, řekla si v duchu. Já jsem spokojená, když mám tělo zahalené.

V koupelně ještě tekla teplá voda, což byl luxus, který Laurie dávno přestala považovat za samozřejmost. V Šedém domě byl chronický nedostatek teplé vody – to bylo zákonité, když v něm bydlelo tolik lidí –, avšak pravidla bez ohledu na to předepisovala dvě sprchy denně. Laurie zůstala v koupelně dlouho, dokud se vzduch nezamlžil párou, což nebyl zas až takový problém, poněvadž PZ zakazoval zrcadla. Dodnes se Laurie cítila zvláštně, když si před holou zdí čistila zuby neznačkovou pastou, která chutnala po křídě, a mizerným manuálním kartáčkem. Většinu hygienických omezení přijala bez výhrad – dalo se snadno pochopit, proč jsou parfémy, kondicionéry a krémy proti stárnutí pokládány za rozmařilost –, ale se ztrátou svého elektrického kartáčku se stále nemohla vyrovnat. Toužila po něm celé týdny, než si uvědomila, že jí ve skutečnosti neschází jen pocit čistých úst, ale že její touha po zubním kartáčku je spíše odrazem stesku po manželství, po mnoha letech bezcílného domácího štěstí, po dlouhých perných dnech, které vrcholily tím, že stáli s Kevinem vedle sebe před dvojumyvadlem, v rukou jim bzučely kartáčky s bateriemi v rukojeti a v ústech jim pěnila peprmintová pasta. A tohle všechno teď skončilo. Teď stála v tiché místnosti sama, sveřepě si jezdila zaťatou pěstí před obličejem, nikdo se neusmíval do zrcadla a nikdo úsměv neopětoval.

Během Výcvikového období nebyl Slib mlčení absolutní. Po večerce následovala krátká přestávka – obvykle netrvala déle než patnáct minut –, během níž směli novopečení členové volně hovořit, formulovat své obavy a klást jakékoliv otázky, na něž během dne nedostali odpověď. Tato fáze s názvem Odlehčování břemene byla zavedena teprve nedávno a měla fungovat jako jakýsi bezpečnostní ventil, aby byl přechod k mlčenlivosti o něco méně náhlý a odrazující. Podle powerpointové prezentace, kterou měla Laurie jako členka Komise pro nábor a udržení možnost zhlédnout, se po zavedení tohoto nového prvku snížil počet odpadlíků mezi Učni téměř o třetinu, což byl mimochodem jeden z hlavních důvodů, proč dnes celý objekt praskal ve švech.

„Tak jak to zvládáš?“ zeptala se Laurie, aby řeč nestála. Její vlastní hlas jí zněl trochu podivně, jako chraplavé skřehotání ve tmě.

„Ujde to,“ odvětila Meg.

„Jen ‚ujde‘?“

„Nevím. Je těžké od všeho jen tak odejít. Pořád nevěřím, že jsem to udělala.“

„V Safeway jsi mi přišla trochu nervózní.“

„Bála jsem se, že uvidím někoho známého.“

„Svého snoubence?“

„Jo, ale nejen jeho. Kohokoliv z přátel.“ Hlas se jí malinko chvěl, jako by se usilovně snažila být statečná. „O víkendu jsem se měla vdávat.“

„Já vím.“ Laurie četla Megin spis a chápala, že tato žena bude vyžadovat zvláštní péči. „Muselo to být těžké.“

Meg vydala zvláštní zvuk, něco mezi uchechtnutím a zasténáním.

„Někdy mám pocit, že se mi všechno jenom zdá,“ prohodila. „A pořád čekám, že se probudím.“

„Vím, jaké to je,“ ujistila ji Laurie. „Dodnes někdy mívám stejný pocit. Pověz mi něco o Garym. Jaký je?“

„Skvělý,“ odpověděla Meg. „Je fakt hezký. Má široká ramena, blonďaté vlasy a roztomilý dolíček v bradě. Kdysi jsem ho tam pořád líbala.“

„Co dělá?“

„Analytika cenných papírů. Zrovna na jaře složil zkoušky na MBA.“

„Páni. Tak to musí být opravdu dobrý.“

„To je.“ Meg to řekla věcně, jako by v této věci neexistoval prostor pro diskusi. „Je to skvělý kluk. Chytrý, hezký, zábavný. Strašně rád cestuje a denně chodí do posilovny. Kamarádky mu říkají ‚pan Dokonalý‘.“

„Kde jste se seznámili?“

„Na střední škole. On hrál basketbal a v jeho týmu byl i můj brácha, takže jsem jezdila na jejich zápasy. Gary byl čtvrťák a já druhačka. Myslela jsem, že mě vůbec neregistruje. Jenže on ke mně jednoho dne přišel a povídá: Nazdar, Chrisova ségro. Nechceš jít do kina? Věřila bys tomu? Ani nevěděl, jak se jmenuju, a pozval mě na rande.“

„A tys souhlasila.“

„Že váháš. Připadalo mi, že jsem vyhrála v loterii.“

„A hned jste si padli do noty?“

„No jéje. Když mě poprvé políbil, blesklo mi hlavou: Tak tohohle kluka si vezmu.“

„Ale trvalo vám to docela dlouho. Kolik je to let? Osm, devět?“

„Oba jsme pak byli na vysoké,“ vysvětlila Meg. „Hned po mé promoci jsme se zasnoubili, ale svatba se musela odložit. Kvůli tomu, co se stalo.“

„Přišlas o matku.“

„Nejen o ni. Zmizel i jeden z Garyho bratranců, pak dvě holky, které jsem znala z univerzity, šéf mého táty, jeden Garyho spolupracovník… Hromada lidí. Však víš, jaké to tehdy bylo.“

„Vím.“

„Prostě mi nepřišlo správné vdávat se bez mámy. Byly jsme si opravdu blízké a ona byla nadšená, když jsem jí ukázala prstýnek. Měla jsem se vdávat v jejích svatebních šatech a tak dál.“

„A Garymu ten odklad nevadil?“

„Vůbec ne. Jak říkám, je to fakt hodný kluk.“

„Takže jste prostě posunuli termín?“

„Zpočátku ani to ne. Dva roky jsme se o svatbě vůbec nebavili. A pak jsme se zčistajasna rozhodli do toho jít.“

„To už ses cítila připravená?“

„Nevím. Zřejmě jsem se konečně srovnala s tím, že se už máma nevrátí. Že se nikdo nevrátí. A Gary začínal být netrpělivý. Pořád mi říkal, že už ho unavuje být pořád smutný. Máma by si prý přála, abychom se vzali a založili rodinu. Prý by chtěla, abychom spolu byli šťastní.“

„A co sis myslela ty?“

„Že má pravdu. I mě už unavovalo být celou dobu sklíčená.“

„Takže co se stalo?“

Meg několik vteřin nepromluvila. Laurie téměř slyšela, jak její svěřenkyně ve tmě přemýšlí a snaží se formulovat co nejjasnější odpověď, jako by na tom závisela spousta věcí.

„Všechny přípravy už jsme měli za sebou. Pronajali jsme si sál, vybrali diskžokeje, dojednali catering. Měla jsem být šťastná, že?“ Meg se tiše zasmála. „Jenže já měla pocit, že u toho vůbec nejsem, že se to všechno děje někomu jinému, někomu, koho ani neznám. Koukej, jak ta holka navrhuje svatební oznámení. Koukej, jak si zkouší šaty.“

„Na tenhle pocit si vzpomínám,“ souhlasila Laurie. „Jako bys byla mrtvá a ani o tom nevěděla.“

„Garyho to naštvalo. Nedokázal pochopit, proč nejsem nadšenější.“

„A kdy ses z toho rozhodla vycouvat?“

„Zvažovala jsem to už nějakou dobu. Ale pořád jsem čekala a doufala, že se to třeba zlepší. Chodila jsem k psychologovi, brala prášky, hodně jsem cvičila jógu. Jenže nic nezabíralo. Minulý týden jsem Garymu oznámila, že potřebuju ještě jeden odklad, ale on už o tom nechtěl ani slyšet. Prohlásil, že se buď vezmeme, anebo rozejdeme. Že záleží na mně.“

„A tak jsi tady.“

„A tak jsem tady,“ přitakala Meg.

„Jsme rádi, že jsi mezi námi.“

„Ale ty cigarety fakt nesnáším.“

„Zvykneš si na ně.“

„Doufám.“

Ani jedna nic dalšího nedodala. Laurie se obrátila na bok, vychutnávala si měkkost přikrývky a snažila se rozpomenout, kdy naposledy spala v tak pohodlné posteli. Meg plakala jen malou chvilku a pak už byla zticha.

Kdo jde na pokoj

Nora se na tanec těšila, ani ne tak kvůli akci samotné jako spíš kvůli tomu, že získá příležitost k veřejnému prohlášení, možnost dát svému malému světu na vědomí, že už se oklepala z ponížení v podobě článku Matta Jamisona a nepotřebuje, aby ji někdo litoval. Celý den měla vzdorovitě povznesenou náladu, zkoušela, které šaty ve skříni jsou nejvíc sexy – všechny jí stále padly, některé dokonce líp než dřív – a nacvičovala si před zrcadlem pohyby, protože na taneční zábavě nebyla tři roky. Není to špatné, říkala si v duchu. Vůbec to není špatné. Bylo to jako cestovat zpátky v čase, setkat se s ženou, kterou kdysi bývala, a poznat v ní kamarádku.

Nakonec vybrala úzkou šedočervenou tuniku s hlubokým výstřihem, kterou měla na sobě naposledy na svatbě dcery Dougova šéfa a tento model tam sklidil hromadu lichotek včetně jedné přímo od Douga, mistra zdrženlivosti. Že se rozhodla správně, poznala podle kyselého výrazu v obličeji své sestry Karen, když jí šaty předvedla.

„Snad si nechceš vzít tohle?“

„Proč? Tobě se ty šaty nelíbí?“

„Jsou trochu… okázalé, ne? Lidi by si mohli myslet…“

„To je mi fuk,“ řekla Nora. „Ať si myslí, co chtějí.“

V Karenině autě se Nory zmocnil nervózní, ale vesměs příjemný pocit očekávání – šimrání před sobotním večerem, které si pamatovala z univerzity, kdy jí mohl každý mejdan potenciálně změnit život. Neopustil ji během celé jízdy ani během krátké chůze přes parkoviště před střední školou a rozplynul se až u vchodu do budovy, když Nora spatřila plakát oznamující konání akce:

MAPLETON ZNAMENÁ ZÁBAVU POŘÁDÁ:

LISTOPADOVOU TANEČNÍ ZÁBAVU PRO DOSPĚLÉ

DJ, TANEC, OBČERSTVENÍ, CENY

OD 20.00 DO PŮLNOCI

JÍDELNA HAWTHORNEOVY STŘEDNÍ ŠKOLY

Mapleton znamená zábavu? pomyslela si Nora, když se jí v prosklených dveřích náhle naskytl zahanbující pohled na sebe samotnou. To má být vtip? Pokud ano, pak to byl vtip na její úkor – na úkor dávno nemladé ženy ve společenských šatech, jež se chystá vstoupit do školy, kterou její děti nikdy nedostanou šanci navštěvovat. Pardon, řekla jim, jako by se ukrývali v její mysli a soudili každý její počin. Tohle jsem nedomyslela.

„Co se děje?“ zeptala se Karen a podívala se jí přes rameno. „Zamčeno?“

„Samozřejmě že není zamčeno.“ Nora strčila do dveří, aby sestře ukázala, jak hloupě se jí ptá.

„Já to netvrdila,“ odtušila Karen popuzeně.

„Tak proč ses na to ptala?“

„Protožes před těmi dveřmi bloumala, proto.“

Zavři zobák, pomyslela si Nora, když vstoupily do hlavní chodby, světlého tubusu s navoskovanou hnědou podlahou a řadou erárních zelených skříněk táhnoucích se po obou stranách do velké dálky. Zavři už zobák, prosím tě. Na zdi naproti sborovně visela kolekce studentských autoportrétů a pod nimi se táhl transparent s nápisem: MY JSME MUSTANGOVÉ! Nora cítila bolest, když se dívala na všechny ty svěží, optimistické a neuměle zpodobněné obličeje a když si představila všechny ty šťastné matky, které každé ráno vypravují tyto děti do školy, strkají jim do aktovek svačinu a odpoledne je vyzvedávají na chodníku před budovou.

Ahoj, miláčku, jak bylo ve škole?

„Mají tu skvělou výtvarku,“ prohlásila Karen, jako by prováděla potenciálního rodiče. „A v hudebce jsou taky dobří.“

„Bezva,“ zamumlala Nora. „Možná se sem zapíšu.“

„Jenom s tebou konverzuju. Nemusíš být hnedka podrážděná.“

„Tak promiň.“

Nora věděla, že se chová jako kráva. Bylo to od ní nefér tím spíš, že Karen představovala jediný doprovod, který dokázala takhle narychlo schrastit. Tohle bylo pro její sestru typické – Nora ji někdy neměla ráda a málokdy s ní souhlasila, ale vždycky se na ni mohla spolehnout. Všichni ostatní lidé, kterým zavolala – její údajně blízké kamarádky z party maminek, kde už si z logiky věci nemohla nárokovat členství –, se jí omluvily s odvoláním na rodinné povinnosti nebo na cokoliv jiného, přičemž se jí však nejprve snažily rozmluvit samotnou účast.

Víš jistě, že je to dobrý nápad, miláčku? Nora nesnášela povýšený tón v oslovení „miláčku“, jako by byla dítě neschopné rozhodovat se samo za sebe. Nechceš s tím ještě chvilku počkat?

Chtěly jí tím naznačit, ať počká aspoň do doby, než se trochu usadí prach rozvířený článkem, o kterém si nejspíš dodnes šuškalo celé město: VÝCHOVA JAKO ŘEMEN: EROTICKÝ ROMÁNEK TAŤKY „HRDINY“ S KOČKOU ZE ŠKOLKY. Nora četla článek jen jednou, v kuchyni po překvapivé návštěvě Matta Jamisona, ale i to jí úplně stačilo, aby se jí strašlivé detaily Dougova žíznivého vztahu s Kylií Mannheimovou natrvalo vryly do paměti.

Ještě dnes, po plných dvou týdnech, se těžko smiřovala s představou, že Kylie byla Dougovou bokovkou. V její mysli to stále byla milovaná paní učitelka z mateřské školy se vzletným názvem Akademie malých ratolestí, milá energická dívka, která nedávno dostudovala a dařilo se jí působit nevinným a vřelým dojmem, přestože měla piercing v jazyku a kompletně potetovanou levou paži, což předškoláky fascinovalo. Právě ona byla autorkou nádherného hodnotícího dopisu, o němž si Nora donedávna myslela, že ho bude navždy střežit jako oko v hlavě, pečlivé a všímavé třístránkové analýzy Erinina prvního roku v Akademii malých ratolestí, kde holčičku chválila za „nevšední sociabilitu“, „nevyčerpatelně zvídavou mysl“ a „neohrožený smysl pro dobrodružství“. Prvních pár měsíců po 14. říjnu nosila Nora dopis všude s sebou, aby si ho mohla přečíst, kdykoliv si bude chtít svou dceru připomenout.

O pravdivosti reverendových nařčení se bohužel nedalo pochybovat. Matt Jamison vytáhl z odpadu Kyliin starý a zjevně rozbitý notebook – v opravně počítačů jí řekli, že v něm odešel pevný disk – a s využitím svých čerstvě nabytých dovedností v oblasti záchrany dat odhalil v útrobách stroje učiněnou pokladnici inkriminujících e-mailů, kompromitujících fotografií a „nehorázně otevřených“ chatů probíhajících mezi „pohledným otcem dvou dětí“ a „půvabnou mladou pedagožkou“. Článek ve věstníku obsahoval i několik usvědčujících výňatků z jejich korespondence, které prozrazovaly Dougův dosud neobjevený cit pro erotické psaní.

Nora byla zdrcená nejen tímto laciným odhalením – samozřejmě vůbec nic netušila –, ale také reverendovou zjevnou rozkoší, s níž své pravdy zveřejňoval. Několik dní po vypuknutí skandálu se skrývala před lidmi, v duchu procházela celé své manželství a přemýšlela, jestli byla každá minuta jeho trvání lží.

Jakmile odezněl počáteční šok, všimla si, že kupodivu cítí taky jistou úlevu, odlehčení břemene, které na sobě nesla. Tři roky truchlila za manžela, který ve skutečnosti neexistoval, alespoň ne v podobě, v jaké si ho malovala. Když nyní znala pravdu, pochopila, že ztratila o něco méně, než si původně myslela, a jako by tím zároveň něco získala. Koneckonců už nebyla vdovou, kterou zasáhla tragédie, ale jen další z řady žen podváděných sobeckým chlapem. Tahle role byla menší, důvěrněji známá a snáze ztvárnitelná.

„Připravená?“ zeptala se Karen.

Stály ve dveřích jídelny a sledovaly hemžení na matně osvětleném tanečním parketu. Bylo tu překvapivě plno; hromada lidí středního věku, většinou žen, se nadšeně, byť malinko neohrabaně vlnila do rytmu Princeovy skladby „Little Red Corvette“ a snažila se najít cestu zpět ke svému mladšímu a ohebnějšímu já.

„Myslím, že jo,“ odvětila Nora.

Když vstoupily do prostorného sálu, cítila, jak se za nimi otáčejí hlavy přítomných a jak se pozornost celé jídelny obrací jejich směrem. Právě před tímhle se ji kamarádky snažily ochránit, ale Noře to bylo vcelku jedno. Jestli se na ni lidi chtějí dívat, ať si klidně poslouží.

Jo, jsem to já, pomyslela si. Nejsmutnější žena na světě.

Vplula přímo do reje, zvedla ruce nad hlavu a nechala se unášet pohyby svých boků. Karen se k ní připojila a začala pohupovat lokty a koleny. Nora neviděla sestru tančit několik let a už zapomněla, jak je zábavné ji pozorovat – tahle drobná a kyprá žena jako by náhle měla spoustu pohyblivých součástek a při tanci z ní čišela sexualita, kterou by u ní člověk v jakémkoliv jiném kontextu nehledal. Nakláněly se těsně k sobě, usmívaly se na sebe a společně si zpívaly: Malá červená korveto, jezdíš příliš rychle, holka! Nora provedla rychlou obrátku doleva, pak otočila trup zpátky napravo a nechala si nafackovat vlastními dlouhými vlasy. Poprvé za hodně dlouhou dobu si připadala skoro jako člověk.

Hra, kterou hráli, se jmenovala Kdo jde na pokoj. Trochu se podobala klasické flašce, jenže celá skupina hlasovala v každém kole o tom, jestli daný pár může opustit kruh a odejít spolu do soukromí. Toto hlasování vnášelo do jinak obyčejné hry na náhodu strategický prvek. Hráč musel brát v potaz řadu různých variant a po každém kole přepočítávat, koho chce v kruhu nechat a koho jako rivala eliminovat. Cílem hry – tedy kromě očividné touhy skončit na pokoji s někým atraktivním – bylo nezůstat v kruhu jako jeden z posledních dvou hráčů, jelikož i tihle dva spolu nakonec museli na pokoj, ačkoliv Jill ze zkušenosti věděla, že oba většinou jen sedí jako pecky a připadají si jako totální břídilové. Svým způsobem proto bylo lepší, když byl hráčů lichý počet – a to i přes ostudu, kterou člověk zakoušel, když zůstal v kruhu sám jako páté kolo u vozu.

Aimee si protřela dlaně pro štěstí, usmála se na Nicka Lazarra, který byl první volbou každé holky, a roztočila kotouč pocházející z hry s názvem Twister. Střelka se rozmazala, po chvíli se zpomalila, opět získala obrysy, ještě několikrát opsala celý kruh, naposledy prošla kolem Nicka a zastavila se přímo před Zoe Granthamovou.

„Ježíši,“ zaúpěla Zoe. Byla to krásná smyslná plnoštíhlá holka s rovnou ofinou a šťavnatými rudými rty, které nechávaly lidem na krku a na tváři viditelné stopy. „Už zas.“

„Ale no tak.“ Aimee našpulila ústa. „Tak hrozný to snad není.“

Po čtyřech došly doprostřed kruhu a tam se políbily. Nebylo to nic zvláštního – žádný jazyk v ústech, žádné osahávání, jen zdvořilá pusa –, ale Jason Waldron přesto začal tleskat a hulákat, jako by se do sebe pustily s vervou pornohvězd.

„Jó!“ burácel jako vždycky, když se na obzoru rýsovala lesbická akce, jakkoliv bezkrevná. „Tyhle feny musí na pokoj!“

Nikdo se však k jeho návrhu nepřipojil. Jako další točil Nick, ale střelka se zastavila na Dmitrim, takže směl točit znovu. Pravidla hry byla trochu sexistická: holky se spolu mazlit musely, ale kluci ne – důvody nikdo nevysvětloval, protože se předpokládalo, že jsou nabíledni. Jill ovšem tenhle dvojí metr štval. Ne snad proto, že by jí vadilo líbat se s holkama – naopak se jí to docela líbilo, ovšemže s výjimkou Aimee, která byla něco jako její sestra –, ale proto, že z tohoto pravidla vyplývala druhá nespravedlnost: holky se směly líbat, ale nikdy spolu nemohly na pokoj, protože pak by v kruhu logicky zůstali dva kluci bez partnerek, což by narušilo heterosexuální symetrii hry. Jill se párkrát pokusila přimět ostatní, aby toto pravidlo přehodnotili, ale nikdo ji nepodpořil, dokonce ani Jeannie Chunová, která by na téhle změně vydělala nejvíc.

Na druhý pokus si Nick vylosoval Zoe a oba se do sebe pustili tak vášnivě, že Max Connolly navrhl, aby šli na pokoj. Jeannie se k němu přidala, ale všichni ostatní hlasovali proti – Jill a Aimee proto, že chtěly Nicka udržet ve hře, Dmitri proto, že byl zabouchnutý do Zoe, a Jason proto, že to byl Nickův poskok a vždycky hlasoval proti tomu, aby šel Nick na pokoj s kýmkoliv kromě Aimee.

Tohle byl v poslední době problém: hráčů bylo málo, a ze hry tak vyprchalo veškeré napětí. Loni v létě to byla jiná jízda: někdy sedělo v kruhu skoro třicet lidí – hrálo se tehdy u Marka Sollerse na zahradě – a někteří z nich se vůbec neznali. Hlasování pak bylo hlučné a nevyzpytatelné; člověk se mohl dostat na pokoj s leklou rybou nebo s rozvášněným hřebcem. Když hráli poprvé, vyšel na Jill jeden vysokoškolák, z něhož se vyklubal dobrý kamarád jejího bratra. Trochu spolu laškovali, ale pak toho nechali a dlouho se spolu bavili o Tomovi – během tohoto rozhovoru se Jill dozvěděla o svém bratrovi víc než za celá léta, co s nimi bydlel v jednom domě. Podruhé se ocitla na pokoji s Nickem, kterého znala ze školy, ale nikdy s ním nemluvila. Byl to krásný, tichý, tmavooký kluk s dlouhými vlasy a ostražitým výrazem a Jill si vedle něj připadala nádherná. Byla si naprosto jistá, že právě ona patří do jeho náručí.

V září, kdy se vysokoškoláci vrátili na univerzity, začala být hra užší a fádnější a během podzimu se počet hráčů dále snižoval, až nakonec zůstalo jen tvrdé jádro čítající osm lidí. Hra se pokaždé odvíjela podle víceméně stejného scénáře: Aimee šla s Nickem, Jill a Zoe si to rozdaly o Maxe a Dmitriho a Jeannie s Jasonem si zbyli. Jill sama netušila, proč se vůbec ještě obtěžují hrát – tahle zábava jí začala připadat jako trpný automatismus, jako rituál, jehož užitečnost se dávno přežila, jenže při ní vždy existovala určitá naděje, že se skupinová dynamika přece jen posune o kousek jinam a ona se znovu ocitne sama s Nickem a bude mu moci připomenout, jak dokonale se k sobě jejich těla i mysl hodí.

Dnes večer k tomu bohužel dojít nemělo. Když si ho ve čtvrtém kole vylosovala, pocítila důvěrně známé vzrušení, jakmile se k ní přiblížil jeho obličej, a vzápětí stejně známé zklamání, když se políbili. Nick ani nepředstíral, že o ni má zájem: rty měl suché a jen malinko pootevřené a jeho jazyk byl v reakci na dychtivé a šmátravé pohyby jejího jazyka zatvrzele netečný. Jejich polibek byl mnohem méně žhavý než ten, který dal Nick před chvílí Zoe – což znamenalo, že Jill už není ani na druhém místě! –, a celkově vyzněl tak apaticky, že se nikdo ani neobtěžoval navrhnout, aby spolu šli na pokoj. Když bylo po všem, otřel si Nick ústa, vlažně přikývl a řekl: „Dík, to bylo skvělý,“ jenže to řekl jen ze slušnosti. Jako by si potřásli rukama nebo si zamávali přes ulici. V Jill to vyvolávalo otázku, jestli se jejich letní splynutí vůbec odehrálo, jestli ta nádherná hodina a půl, kterou spolu strávili v posteli Markových rodičů, nebyl jen výplod její fantazie, nějaký hodně ošklivý případ přání jsoucího otcem myšlenky.

Jenže to tak nebylo – povlečení tehdy příjemně chladilo, jeho bílá barva se vzorem drobných modrých květinek propůjčovala dění v ložnici punc křehkosti a nevinnosti a Nick do toho šel opravdu naplno. Od té doby se změnila jediná věc: totiž že se Nick zamiloval do Aimee, což dřív nebo později potkalo každého kluka. Bylo to vidět také na tom, jak se mu rozjasnil obličej, když střelka konečně ukázala na ni, i na jeho pomalém a vážném polibku, jako by nikdo jiný v místnosti nebyl a jako by jejich počínání vůbec netvořilo pouhou součást hry. Aimee se mu v upřímnosti nemohla rovnat – lehla si sice na podlahu, přitáhla si ho k sobě, prohnula se v zádech, a začala se o něj třít pánví, jenže tohle všechno byl z její strany spíš projev teatrálnosti než opravdové vášně –, avšak kombinace jejich stylů měla na ostatní účastníky silný účinek. Když Jason navrhl, aby šli na pokoj, Zoe se k němu okamžitě přidala a návrh byl jednomyslně schválen – nikdo se ani nezdržel hlasování.

Bariéra oddělující Noru od okolí se během tance tenčila a slábla; ostatní lidé náhle nebyli tak vzdálení a odcizení, jako když je míjela v supermarketu nebo na cyklostezce. Když do ní na parketu vrazili, nebyl jejich dotek dotěrný ani nepříjemný. Když se na ni někdo usmál, ona jeho úsměv opětovala a i tento kontakt byl většinou fajn – jako by její obličej byl k úsměvu uzpůsobený.

Po půl hodině si udělala pauzu a zamířila ke stolu s občerstvením, kde si nalila do plastového kelímku chardonnay a dvěma velkými loky ho vypila. Víno bylo vlažné a možná i příliš sladké, ale Noru napadlo, že s ledem a trochou minerálky by mohlo být fajn.

„Promiňte, paní Durstová?“

Nora se otočila za hlasem, který zněl měkce a trochu povědomě. Následoval dlouhý a prázdný okamžik, během něhož jí připadalo, že přišla o veškerou schopnost myšlení a řeči.

„Promiňte, že vás obtěžuju,“ řekla Kylie. Nechala se ostříhat na kluka a docela jí to slušelo – její účes hezky kontrastoval s volnomyšlenkářským tetováním na paži, které Dougovi zřejmě připadalo strašně vzrušující. Miluju Tvý kérky, napsal jí v jedné z esemesek, které reverend Jamison přetiskl ve svém věstníku. Říkal jsem ženě, ať si nechá udělat taky takový, ale ona to odmítla :-(

„Můžeme si na minutku promluvit?“

Nora zůstala němá. Nejšílenější na tom všem bylo, že si tento okamžik v duchu přehrávala tak dlouho, až ho znala skoro nazpaměť. Prvních několik dní potom, co se dozvěděla o Dougově milostném poměru, si opakovaně a nesmírně podrobně představovala, jak uprostřed poledního klidu vtrhává do školky a za přihlížení učitelek i dětí dává Kylii opravdu pořádnou facku.

Couro, řekla by jí suše, jako by se tak Kylie opravdu jmenovala. (Pohrávala si rovněž s alternativním scénářem, ve kterém by to slovo vykřikla jako nadávku, ale to by bylo příliš melodramatické a nepřivodilo by jí to takové uspokojení.) Jsi nechutná.

Načež by jí dala políček z druhé strany a plesknutí její dlaně o Kyliinu proradnou tvář by se v potemnělé herně školky rozlehlo jako výstřel z pistole. Plánovala, že pak pronese ještě pár dalších věcí, ale o slova jí ani tak nešlo. Důležité byly ty facky.

„Jestli nechcete, tak to úplně chápu,“ pokračovala Kylie. „Vím, že je to choulostivá věc.“

Nora na ni upřeně hleděla a vybavovala si, jak příjemná, očistná a svým způsobem i spravedlivá byla konfrontace s touto ženou, jakkoliv se odehrávala pouze v jejích představách – jako by se ona sama stala nástrojem Boží spravedlnosti. Zároveň ovšem chápala, že Kylie, kterou by tak ráda ztrestala, je ve skutečnosti imaginární osoba, daleko atraktivnější a sebevědomější než žena, která teď stojí před ní. Skutečná Kylie vypadala příliš nervózně a zkroušeně na to, aby se jí dal uštědřit políček. A taky Noře připadala menší, než jakou si ji pamatovala – snad proto, že ji ve školce obklopovala horda malých dětí.

„Paní Durstová?“ Kylie ustaraně mhouřila oči na Noru. „Není vám nic, paní Durstová?“

„Proč mi tak pořád říkáte?“

„Nevím.“ Kylie sklopila oči ke svým retro semišovým teniskám. Měla na sobě přiléhavé džíny a upnuté černé tričko s bílým vykřičníkem mezi tím, co Doug nazýval „rozkošnými kozičkami roztleskávačky“, takže vypadala spíš jako návštěvnice sklepního rockového klubu než jako žena natřásající se v jídelně střední školy. „Prostě mám pocit, že už nemám právo oslovovat vás křestním jménem.“

„Jak ohleduplné.“

„Promiňte.“ Kyliina tvář nabrala ještě sytější odstín růžové. „Prostě jsem nečekala, že vás tu uvidím. Na téhle akci jste nikdy nebyla.“

„Nechodím moc do společnosti,“ vysvětlila Nora.

Kylie se odvážila nasadit zkusmý úsměv. Obličej měla o něco plnější než dříve, o něco málo tuctovější. Už nejseš tak mladá, co? pomyslela si Nora.

„Tančíte opravdu dobře,“ řekla jí Kylie. „Připadalo mi, že se bavíte.“

„Jo, na zábavu mě užije,“ odtušila Nora. Cítila, jak je lidé zdálky sledují, jak bystří pozornost v očekávání dramatu. „A co vy? Vy se bavíte?“

„Před chvílí jsem dorazila.“

„Je tu spousta starších chlapů,“ poznamenala Nora. „Někteří možná budou i ženatí.“

Kylie přikývla, jako by tuhle narážku ocenila.

„To mi patří,“ prohlásila. „Ale hlavně vám chci říct, jak moc mě mrzí, co se stalo. Věřte mi, že si vůbec nedokážete představit, jak strašně jsem se cítila…“

Mluvila dál, ale Nora nedokázala myslet na nic jiného než na stříbrný piercing uprostřed Kyliina jazyka, na tu matně kovovou pecku, která se tu a tam objevila, když Kylie otevřela ústa o něco víc než obvykle. Tohle byl další z Dougových oblíbených detailů – a také motiv jeho e-mailového básnění, které Nora stále nemohla dostat z hlavy:

Tvoje kouření je úžasný!!! Čtyři hvězdičky! Nic lepšího jsem nezažil. Miluju, jak se ke mně vždycky pomalu a smyslně spouštíš, jak mě lížeš tím svým kouzelným jazýčkem, a taky miluju, jak moc se to líbí Tobě samotný. Jak jsi to říkala? Lepší než kornoutek zmrzliny? Už toho musím nechat, jinak se udělám už jen při pomyšlení na tu Tvoji sexy pusinku. S láskou, polibky a zmrzlinou,

D.

Nic lepšího jsem nezažil. Tohle byla věta, která Noru spolehlivě odrovnala. Připadala jí od Douga jako větší zrada než samotný sex. Za dvanáct let, co byli spolu, mu to totiž udělala pusou nesčíslněkrát a on se jí s tím tehdy zdál nadmíru spokojený. Možná až příliš spokojený, napadlo ji později. Jako by si tuhle službu postupně začal nárokovat. Nora si mu párkrát postěžovala, že se jí nelíbí, jak ji vždycky jen chytí za hlavu a přistrčí si ji k rozkroku – beze slov, bez náznaku něžnosti, jen jako mlčenlivý povel. Doug si ji pokaždé naoko pozorně vyslechl a slíbil, že příště bude ohleduplnější. Nějakou chvíli to vždycky vydržel, ale pak se všechno vrátilo do starých kolejí. Ke konci to dospělo tak daleko, že se jí celý tento akt zprotivil a ona už nedokázala posoudit, jestli to dělá proto, že sama chce, nebo že on to od ní očekává. S Kylií to zřejmě klapalo mnohem líp.

„Chtěla jsem vám zavolat,“ řekla jí mladá sokyně. „Jenže pak jsem nějak, chápete, po všem, co se stalo…“

Zarazila se uprostřed věty a vytřeštila oči, neboť spatřila Karen, jak se s výbojným odhodláním žene směrem k nim. Starší sestra spěchající na pomoc. Ochranářsky se postavila před Noru, přímo pod nos Kylii.

„Co si jako myslíš?“ zahřímala hlasem prodchnutým rozhořčením. „Zbláznila ses?“

„To je dobrý,“ zamumlala Nora a chytila sestru za paži.

„Ne, to není dobrý,“ prohlásila Karen, aniž spustila oči z Kylie. „Já prostě žasnu, že máš tu drzost se tu vůbec ukazovat. Po tom, cos provedla…“

Kylie se naklonila na stranu a pokusila se znovu navázat s Norou vizuální kontakt.

„Promiňte,“ řekla. „Myslím, že radši půjdu.“

„Dobrej nápad,“ odtušila Karen. „Ale hlavně jsi sem vůbec neměla lézt.“

Nora se postavila vedle sestry a spolu s prakticky všemi lidmi na parketu sledovala, jak se Kylie otáčí a prochází dlouhou uličkou hanby přes jídelnu k východu. Ramena měla celou cestu vypnutá a bradu zvednutou – hrdým držením těla se snažila vykompenzovat fakt, že tu není vítána.

Pravidla nepředepisovala, že spolu dvojice po odchodu na pokoj musí mít sex, ale vyžadovala, aby se oba hráči svlékli do spodního prádla. Jill a Max už tuhle rutinu dobře znali, a tak začali ihned po vstupu do růžového pokojíčku Dmitriho mladší sestry odkládat svršky.

„Tak už zase ty,“ prohodil Max a plácl sebou na postel v kostkovaných trenýrkách, které už na něm Jill párkrát viděla.

„Jo.“ Byla si docela jistá, že i on už její černé kalhotky a béžovou podprsenku dobře zná. „Opakování je matka moudrosti.“

„Jo, jasně.“ Max si vydloubl z pupku chuchvalec a odhodil ho na podlahu. „Mohlo to bejt horší, co?“

„To teda jo.“ Jill si vlezla vedle něj a strčila do něj bokem, aby se posunul blíž ke zdi. „Mohlo to bejt daleko horší.“

Neříkala to jen ze zdvořilosti. Max byl chytrý a milý kluk a Jill se pokaždé ulevilo, když se ocitla o samotě právě s ním. Dobře se s ním povídalo, a protože už dávno zjistili, že si jako sexuální partneři nesedí, nehrozily z téhle strany žádné nežádoucí tlaky. S Dmitrim to bylo složitější: byl hezčí než Max, sex ho zajímal o poznání víc, ale zároveň dával všemožně najevo, že by byl radši s Aimee nebo se Zoe. Párkrát si to sice rozdali, ale Jill pak byla pokaždé trochu smutná. Naprostá katastrofa by byla jít na pokoj s Jasonem, ale to se prakticky nestávalo. Jill nechápala, jak to s ním Jeannie může vydržet. Možná se spolu jen dívali na lesbické porno.

Max ji dloubl do paže. „Je ti zima?“

„Trochu.“

Rozvinul přikrývku v nohách postele a přehodil ji přes ně.

„Lepší?“

„Jo, dík.“

Jill ho plácla přes stehno a otočila se na bok, aby zhasla lampu, protože oba rádi leželi ve tmě. Někdy si připadala, že jsou starý manželský pár, jakým kdysi bývali jejich rodiče. Vzpomínala si, že když k nim někdy přišla do ložnice, aby jim popřála dobrou noc, oba leželi v pyžamu, na očích měli brýle na čtení a vypadali blahobytně a spokojeně. Dnes jí táta připadal trochu ztracený a postel nakloněná, jako by se měla každou chvíli převrátit. Jill si domyslela, že možná proto dnes otec spí tak často na gauči.

„Mělas na bižuli Colemana?“ zeptal se Max.

„Ne, měla jsem Guptovou.“

„Coleman byl fakt dobrej. Podle mě ho neměli vyhazovat.“

„Řekl pár hodně hnusnejch věcí.“

„Já vím. Neobhajuju, co řekl.“

Pan Coleman prohlásil před několika týdny v jedné ze svých tříd, že Náhlé zmizení byl přírodní úkaz, jakási globální autoimunitní reakce, pomocí níž se Země vyrovnává s šířící se nákazou lidstva. Jde o nás, řekl studentům. Problémem jsme my. To kvůli nám je planeta nemocná. Několika studentům vyrazila jeho slova dech – jeden z nich přišel 14. října o matku – a rodiče pak poslali na Colemana stížnost. Právě minulý týden školní rada oznámila, že se pan Coleman rozhodl odejít do předčasného důchodu.

„Já nevím,“ prohodil Max. „Podle mě nic zas tak šílenýho neřek.“

„Bylo to drsný,“ připomněla mu Jill. „Prohlásil, že lidi, co zmizeli, jsou Odmítnutí. A jejich rodiny to namíchlo.“

„Jenže spousta lidí to říká obráceně,“ upozornil Max. „Podle nich jsme Odmítnutí my ostatní.“

„To je taky blbý.“

Chvíli byli oba zticha. Jill cítila příjemnou únavu – ne ospalost, ale jen uvolněnost. Bylo fajn ležet tu ve tmě pod přikrývkou a cítit vedle sebe horké tělo.

„Jill?“ zašeptal Max.

„Hm?“

„Nevadilo by ti, kdybych si ho vyhonil?“

„Ne,“ odpověděla. „S chutí do toho.“

Kylie už byla u sborovny, než ji Nora dostihla. Chodba byla prázdná a světlo zářivek nepříjemně intenzivní. Kylie měla celý obličej uslzený. Nora pocítila rozpaky, a tak přesunula pohled na složité tetování na její paži, mnohobarevný obrazec složený z lístků, větviček, bublinek a květin, jehož zhotovení muselo bolet jako blázen.

„Vy nemáte kabát?“

Kylie fňukla a otřela si oči. „Mám ho v autě.“

„Můžu se vás na něco zeptat?“ Navzdory vnitřnímu rozrušení byl Nořin hlas podivně klidný. „Chystal se mě opustit?“

Kylie zavrtěla hlavou. „Zpočátku jsem si myslela, že by mohl, ale bylo to jen zbožné přání.“

„Jak to myslíte?“

„Nevím. Po prvních pár setkáních jsme se o tom přestali bavit. Nějak to přestalo být na pořadu dne.“

„A vám to nevadilo?“

„Docela jo.“ Kylie se pokusila o úsměv, ale nevypadala s ním o nic spokojeněji. „Jenže jsem nepřemýšlela racionálně. Samozřejmě je mi jasné, že začínat si s ženáčem je k ničemu. Ale přesto jsem to udělala. Co vy na to?“

Nora předpokládala, že je to řečnická otázka. Každopádně si na ni Kylie musela odpovědět sama.

„Zajímalo by mě, jak to začalo.“

„Prostě se to stalo.“ Kylie pokrčila rameny, jako by tenhle milostný vztah zůstával i pro ni záhadou. „Prostě jsme vždycky trochu flirtovali, když k nám ráno přivezl Erin. Pochválila jsem mu kravatu a on si mě na oplátku dobíral, že vypadám unaveně a copak jsem asi dělala v noci. Jenže takhle se chová spousta taťků…“

„A kdy se to…“

Kylie zaváhala. „Opravdu to chcete vědět?“

Nora slyšela, jak se k nim z jídelny line hudba – konkrétně skladba „Burning Down the House“, kterou měla vždycky ráda –, jenže zněla rozbředle a vzdáleně, jako by nevycházela ze sálu na druhém konci chodby, nýbrž z hluboké minulosti. Kývnutím Kylii naznačila, že to chce vědět.

„No dobrá.“ Kylie se tvářila nešťastně, jako by věděla, že dělá chybu. „Bylo to po jedné oslavě. Vy jste odvezla děti domů, ale Doug tam zůstal, aby mi pomohl s úklidem. Nakonec jsme si ještě zajeli na skleničku. A prostě jsme si padli do noty.“

Nora si na tu oslavu vzpomínala – Erin tehdy nešla po obědě spát a většinu večera proplakala. Nepamatovala se však, že se téhle akce Doug vůbec účastnil, natož aby věděla, v kolik přijel domů nebo jak se potom večer choval. Tohle všechno už bylo nenávratně pryč.

„Táhli jste to spolu dlouho. Skoro rok.“

Kylie se zamračila, jako by na Nořiných výpočtech něco nesedělo. „Vůbec mi to tak nepřišlo. Vždyť jsme se skoro nevídali. Jednou týdně se u mě zastavil na hodinku nebo na dvě, když jsem měla štěstí, a pak zase odjel. Ale stěžovat jsem si nemohla, viďte? Šla jsem do toho dobrovolně.“

„Museli jste snad spolu probírat budoucnost. Co bude dál. Takhle to nemohlo pokračovat donekonečna.“

„Snažila jsem se, věřte mi. Jenže on neměl na rozmluvy o našem vztahu trpělivost. Vždycky mi řekl: Dneska ne, Kylie. Tohle teď řešit nemůžu.“

Kylie se neubránila smíchu. „To je celý Doug.“

„Byl to prostě typickej chlap.“ Kylie zavrtěla hlavou a láskyplně se té vzpomínce usmála. Potom se však její výraz zatemnil. „Nejspíš jsem mu jen dodávala pocit, že je zase borec, viďte? Nudnej ženáč honící se za kariérou, a přitom má holku jako já. Jako by to byl tajný agent.“

Nora zabručela cosi neurčitého. Věrohodnost této hypotézy ji přiváděla k úžasu. Když se s Dougem poznala na škole, byl to nenapravitelný samorost – psal do školních novin hudební recenze, pěstoval si huňatý bíbr a hrál závodně ultimate frisbee. V den, kdy nastoupil na obchodní fakultu, však tuhle verzi svého já odhodil jako slupku. Došlo k tomu tak náhle a neodvolatelně, že se Nora celý první semestr snažila přijít na kloub otázce, kam se poděl chlap, se kterým kdysi spala. Hele, odpovídal jí na to Doug, jestli chceš vycouvat, tak měj aspoň dost odvahy to přiznat. Možná se však i jemu stýskalo po svém někdejším já víc, než dával navenek najevo.

„Zbožňoval můj zaprděný byteček,“ pokračovala Kylie. „Mám garsonku na Rankin Street, hned za nemocnicí. V podstatě je to spíš skladiště, ale pošahaných spolubydlících už jsem si užila dost, jestli mi rozumíte. Takže teď mám jeden velký pokoj s rozkládací pohovkou a stolkem se dvěma židličkami, které jsem našla na skládce. Není tam k hnutí. Ale Doug z toho měl strašnou psinu. A taky ho bavilo moje auto. Je asi dvanáct let staré.“

„Ano, v podobných věcech uměl být trochu snob.“

„Jenže on to nemyslel špatně. Upřímně mě obdivoval, že můžu takhle žít. Jako bych měla na vybranou, že jo? Váš dům je moc krásný, takže si zřejmě myslel, že všichni…“ Zajíkla se, protože si příliš pozdě uvědomila svou chybu.

„Vy jste byla v mém domě?“

„Jen jednou,“ ujistila ji Kylie. „Během jarních prázdnin. Když jste vzala děti ke svým rodičům a Doug zůstal doma, protože měl moc práce.“

„Bože můj.“ Ten výlet skončil menší katastrofou. Nora s dětmi uvízly v šílené dopravní zácpě na Garden State Parkway a ona musela odstavit auto na krajnici, aby se Jeremy mohl naléhavě vykakat přímo na asfalt. Stála tam, držela ho za ruku a dívala se na oblohu, zatímco Jeremy vykonával potřebu a kolem nich popojížděla auta nižší rychlostí, než kdyby šel člověk pěšky. A když za nimi Doug během víkendu přijel, zdál se jí nezvykle veselý a k jejím rodičům se choval mnohem přívětivěji než obvykle. „Spala jste tam? V naší posteli?“

Kylie se zatvářila zmrtvěle. „Omlouvám se. Neměla jsem to dělat.“

„To je dobrý.“ Nora zlehka pokrčila rameny, jako by už jí nic nemohlo ublížit. Někdy si tak opravdu připadala. „Vlastně ani nevím, proč se vás na tohle všechno ptám. Stejně už na tom nezáleží.“

„Samozřejmě že na tom záleží.“

„Vůbec ne. Vždyť ode mě odešel. Od nás obou.“

„Ale ne schválně,“ podotkla Kylie, jako by ji potěšilo, že ji Nora přibrala do party.

Obě se ve stejnou dobu otočily, protože je vyrušily rychlé kroky rozléhající se v jinak potemnělé chodbě. Nora věděla, že je to Karen, ještě dřív, než se její sestra vyřítila zpoza rohu, jako by šla pozdě do výuky.

„Všechno je v pořádku,“ řekla Nora a zvedla ruku jako dopravní policista.

Karen se zarazila. Ostražitě těkala očima mezi sestrou a Kylií.

„Víš to jistě?“

„Jenom si povídáme.“

„Tak už na ni zapomeň,“ prohlásila Karen, „a vrať se na parket.“

„Dej mi ještě minutku, jo?“

Karen zvedla obě ruce v gestu pokorné odevzdanosti. Pokrčila rameny, jako by chtěla říct „Jak je libo“, a zamířila zpátky do jídelny. Její podpatky klapaly ve vyčítavém rytmu. Kylie počkala, až ten zvuk utichne.

„Chtěla jste ještě něco vědět? Je docela úleva vám to všechno vyprávět.“

Nora věděla, jak to Kylie myslí. Jakkoliv pro ni bylo skličující dozvídat se podrobnosti o Dougově nevěře, zároveň to mělo i na ni terapeutický účinek – jako by se jí vrátil chybějící kus minulosti.

„Ještě jedna věc. Mluvil někdy o mně?“

Kylie obrátila oči v sloup. „V podstatě pořád.“

„Fakt?“

„Jo. Pořád říkal, že vás miluje.“

„To si ze mě střílíte.“ Nora nedokázala skrýt skepsi. „Mně to totiž nikdy neříkal. Ani ve chvílích, kdy jsem to jako první řekla já jemu.“

„Byl to takový rituál. Okamžitě po sexu zvážněl a prohlásil: Ale to neznamená, že nemiluju Noru. Říkal ta slova hlubokým chlapským hlasem, který jako by mu vůbec nepatřil. Někdy jsem to opakovala s ním: Ale to neznamená, že nemiluju Noru.“

„No páni. Musela jste mě přece nenávidět.“

„To vůbec ne,“ prohlásila Kylie. „Jen jsem na vás žárlila.“

„Žárlila?“ Nora se pokusila zasmát, ale hlas se jí vzpříčil v hrdle. Bylo to už hodně dávno, co se naposledy pokládala za možný objekt něčí žárlivosti. „Proč?“

„Měla jste všechno. Manžela, dům, ty vaše nádherné děti. Spoustu kamarádek, hezké oblečení, jógu a dovolené. Zatímco já ho nedokázala přimět, aby na vás zapomněl, ani když vedle mě ležel v posteli.“

Nora zavřela oči. Její vzpomínky na Douga byly už dlouho obestřené mlhou, ale teď jako by se jeho obraz opět náhle zostřil. Viděla, jak leží vedle Kylie, nahý a samolibý z toho, jak ji opíchal, a jak jí s plnou vážností připomíná své rodinné závazky a svou přetrvávající lásku k vlastní ženě – jak jí dává najevo, že z něj může mít jen určitou část a ani o píď víc.

„Jenže jemu nezáleželo na mně,“ vysvětlila Kylii. „On jen nemohl vystát, že vás vidí šťastnou.“

Soudě podle toho, jak bezvládně seděla a opírala se o skříňku, si Kevin zprvu myslel, že Nora Durstová spí, případně je opilá. Jakmile se k ní však přiblížil, viděl, že má otevřené oči a je vcelku čilá. Dokonce vykouzlila chabý úsměv, když se jí zeptal, jestli je jí dobře.

„Je mi fajn,“ řekla mu. „Akorát si dávám trochu pauzu.“

„Já taky,“ prohlásil Kevin, protože mu tato odpověď připadala diplomatičtější než pravda, totiž že sem přišel Noru zkontrolovat, neboť mu pár různých lidí oznámilo, že ji viděli samotnou na chodbě a že vypadala naprosto rozhozeně. „Uvnitř je strašný kravál. Není tam slyšet vlastního slova.“

Nora přikývla, tak jako lidé přikyvují, když ve skutečnosti druhého člověka neposlouchají a jen čekají, až odejde. Kevin na ni nechtěl naléhat, ale zároveň měl pocit, že by jí společnost prospěla.

„Je skvělé, že jste přišla,“ poznamenal. „Vypadalo to, že se dobře bavíte. Myslím předtím.“

„Bavila jsem se.“ Nora musela naklonit hlavu do nepřirozeného úhlu, aby s ním navázala vizuální kontakt. „Předtím.“

Bylo trapné stát takhle nad ní, zvlášť když se Kevinovi z této pozice nabízel nefér výhled do jejího výstřihu. Bez svolení si podřepl vedle ní a podal jí ruku.

„Já jsem Kevin.“

„Starosta,“ podotkla Nora.

„Správně. Setkali jsme se na přehlídce.“

Už už se chystal ruku stáhnout, jenže ona mu ji v tu chvíli chytila a potřásla jí, čímž ho ušetřila další trapné situace. Měla kostnaté prsty a překvapivě pevné sevření.

„Vzpomínám si.“

„Přednesla jste hezký projev.“

Nora k němu otočila hlavu, aby si ho mohla lépe prohlédnout, jako by chtěla posoudit upřímnost jeho slov. Byla nalíčená, takže se jí váčky pod očima modraly méně než obvykle.

„Ani mi to nepřipomínejte,“ řekla. „Snažím se na něj zapomenout.“

Kevin přikývl. Chtěl říct něco účastného k článku z věstníku Matta Jamisona – byla to neuvěřitelná podpásovka i na poměry takového ubožáka, jakým se Matt stal –, ale napadlo ho, že se Nora možná snaží zapomenout i na tuhle anabázi.

„Kéž bych radši byla zticha,“ zamumlala. „Připadám si jako idiot.“

„Vy za to nemůžete.“

„Já nemůžu za nic. A přesto se cítím na sračky.“

Kevin si nebyl jistý, co na to říct. Bez přemýšlení si natáhl nohy, takže je teď měl na podlaze rovnoběžně s jejími – tmavé džíny vedle holé kůže. Tahle symetrie mu připomněla jeden článek o řeči těla, ve kterém se psalo, že lidé podvědomě kopírují polohu těla osob, jež je přitahují.

„Jak se vám líbí dýdžej?“ zeptal se.

„Je dobrej.“ Zdálo se, že to Nora myslí vážně. „Trochu ze staré školy, ale jinak docela dobrej.“

„Je tady nový. Ten předtím moc mluvil. Měl mikrofon a hulákal na lidi, aby šli na parket, přičemž to nedělal moc elegantně. Řekl třeba: Tak co je, Mapletone? Tohle je mejdan, ne pohřeb! Někdy to bylo i trochu osobní. Hej, tvídový sako! Dejcháš ještě vůbec? Měli jsme na něj spoustu stížností.“

„Nechte mě hádat,“ řekla Nora. „To tvídový sako jste byl vy?“

„Ne, ne.“ Kevin se usmál. „To byl jen takový příklad.“

„Určitě?“ ujistila se Nora. „Protože dneska jsem vás na parketu neviděla.“

„Chtěl jsem jít. Jenže mě vždycky někdo odvolal.“

„Jak odvolal?“

„Vypadá to tam jako na schůzi zastupitelstva. Jen co se otočím, někdo na mě křičí, že má na cestě výtluky, kdy se sejde plánovací komise nebo že mu neodvezli odpad. Nemůžu se tam uvolnit, aspoň ne tak jako kdysi.“

Nora se předklonila a přitáhla si nohy k hrudníku. V tomhle posedu bylo něco holčičího – něco, co dojemně kontrastovalo s jejím obličejem, který vypadal starší než zbytek těla. Kevina téměř polekalo, když se usmála; vypadalo to, jako by jí někdo rozsvítil pod kůží žárovku.

„Hej, tvídový sako,“ oslovila ho.

„Tak aby bylo jasno, já žádné tvídové sako nevlastním.“

„Ale měl byste si ho pořídit,“ dobírala si ho Nora. „Se záplatami na loktech. Určitě by vám seklo.“

Jill dlouho ležela s otevřenýma očima ve tmě, než konečně vstala a oblékla si šaty. Zlehka políbila Maxe na čelo, ale ten se ani nepohnul. Sotva se udělal, okamžitě usnul a vypadalo to, že už s ním nic nebude. Příště ho Jill bude muset požádat, ať nechá rozsvíceno, aby mohla pozorovat jeho obličej. Tohle bylo podle ní na celé věci nejlepší: sledovat, jak kluk křiví tvář a pak se náhle uvolňuje, jako by se mu právě podařilo vyřešit nějakou strašnou záhadu.

Sešla dolů a s překvapením zjistila, že je obývák prázdný. Ve světle ztlumeného televizoru působil pokoj přízračným a neznámým dojmem. Na obrazovce opět běžela ta pitomá reklama na „Zázračné slídily“. Tento konkrétní spot zachycoval čtyřčlennou rodinu – mámu, tátu, syna a dceru –, jak kráčejí lesem a na očích mají vojenské brýle pro noční vidění. Jako na povel se všichni zastavili, zvedli hlavy a s úžasem ukázali na cosi na obloze. Doprovodný komentář už znala Jill nazpaměť: Kupte si dva Zázračné slídily za naši nejnižší cenu a my vám dáme další dva ABSOLUTNĚ ZDARMA! Přesně tak, koupíte dva a další dva získáte zdarma! A jako bonus vám ještě přidáme sadu čtyř Rodinných komunikačních zařízení pro bezpečný domov, rovněž ZCELA BEZPLATNĚ! Tyto komunikátory mají hodnotu šedesáti dolarů! Na obrazovce se chlapec v lese přikrčil a polekaně promluvil do svého Rodinného komunikačního zařízení, které Jill připadalo jako prachobyčejná vysílačka. A vzápětí nasadil široký úsměv, neboť zpoza stromů se vynořili jeho rodiče a sestra, kteří drželi v rukou vlastní komunikátory, všichni se k chlapci přihnali a objali ho. Objednejte ihned! Budete děkovat Bohu, že jste to udělali! Jill by radši umřela, než by to někomu přiznala, ale tahle rozplizlá reklama ji pokaždé dostala – ta radost z opětovného shledání rodiny, ta laciná sentimentalita, to všechno jí spolehlivě zahrálo na city.

I když to nebyla její práce, během čekání na Aimee Jill několik minut uklízela pokoj. Věděla, jak je někdy skličující probudit se v domě, kde je všechno vzhůru nohama, a jak člověku v takových chvílích připadá, že nový den je už teď zabitý. Dmitriho dům samozřejmě sloužil jako „mejdanová centrála“ – co Jill Dmitriho znala, byli jeho rodiče a dvě mladší sestry „pryč“ a nikdo nečekal, že se v dohledné době vrátí –, takže mu to možná tolik nevadilo. Možná byl pro něj chaos obvyklým stavem a pořádek matoucí výjimkou.

Odnesla do kuchyně hromadu prázdných lahví od piva a vypláchla je. Zabalila studenou pizzu, strčila ji do ledničky a krabici nacpala do odpadkového koše. Právě když naložila nádobí do myčky, objevila se Aimee. Nesměle se usmívala a jednu ruku držela nataženou před sebou. Mezi palcem a ukazováčkem se jí houpaly kalhotky – vypadaly jako kus hadru, který někdo vyhodil u cesty.

„Já jsem hrozná štětka,“ pronesla.

Jill se zadívala na kalhotky. Byly světle modré a potištěné žlutými sedmikráskami.

„Ty jsou moje?“

Aimee otevřela skříňku pod umyvadlem a napěchovala kalhotky hluboko do odpadkového koše.

„Věř mi,“ řekla, „že bys je zpátky nechtěla.“

Kevin se sice bavil, ale zároveň nikdy nepatřil k dobrým tanečníkům. Napadlo ho, že to má z fotbalu – pořád měl zpevněné boky i ramena a stál jako přikovaný k podlaze, jako by podvědomě očekával, že se ho pokusí složit k zemi tanečníci ze soupeřova týmu. Ve výsledku se tak jeho tanec skládal z jednoduchých opakovaných pohybů, při nichž si připadal jako levná hračka na baterie.

Jeho nedostatečnost v tomto směru ještě více zvýrazňovala Nora. Pohybovala se totiž s uvolněnou elegancí, jako by hudbu a své tělo vnímala jako jediný celek. Kevinova neschopnost ji naštěstí ani trochu nezarážela. Většinu času jako by vůbec nevnímala, že ho má vedle sebe. Hlavu měla sklopenou k zemi, takže jí obličej zakrývala pohupující se opona z rovných tmavých vlasů, tak jemných, že se zdály téměř tekuté. A když se jejich pohledy přece jen čas od času setkaly, adresovala mu milý plachý úsměv, jako by už na něj úplně zapomněla.

Dýdžej hrál skladby „Love Shack“, „Brick House“ a „Sex Machine“, u kterých Nora znala většinu textu. Natřásala se, prováděla otočky, vyzula si boty a tančila bosá na tvrdé dřevěné podlaze. Nespoutanost, která z ní vyzařovala, byla o to působivější, že si musela uvědomovat, jak bedlivě ji sleduje okolí. Taky Kevin to cítil – připadal si, jako by nějakým nedopatřením zabloudil do kuželu bodového reflektoru. Pohledy hostů nebyly přímo neomalené, spíš se v nich skrývalo cosi kradmého a bezděčného, ale celkově působily nelítostně a on se v jejich ohnisku cítil stále více nesvůj. Rozhlížel se na všechny strany, ostýchavě se usmíval, omlouval se sálu za vlastní nemotornost.

Protančili celých sedm písní, ale když se Kevin zeptal Nory, jestli si nechce udělat pauzu – jemu samotnému by rozhodně přišla vhod –, jen zavrtěla hlavou. Obličej se jí leskl potem a oči jí zářily.

„Vydržme ještě.“

Po řízných kolovrátkových skladbách „I Will Survive“ a „Turn the Beat Around“ už byl Kevin vyčerpaný. Naštěstí pak následovala „Surfer Girl“, první pomalá skladba od jejich nástupu na parket. Během prvního rozloženého akordu nastaly mezi Kevinem a Norou chvilkové rozpaky, ale ona pak odpověděla na jeho tázavý pohled tím, že vykročila vpřed a ovinula mu ruce kolem krku. Kevin tedy objetí dokončil: jednu ruku jí položil na rameno a druhou do prohlubně na bedrech. Nora mu opřela hlavu o rameno, jako by byl její partner v tanečních.

Kevin šoupavě posunul chodidlo dopředu, provedl úkrok a začal vdechovat vůni jejího šamponu a potu. Nora se přizpůsobila jeho pohybu a přitom k němu tiskla tělo. Kevin cítil, jak přes tenkou látku šatů stoupá vlhký žár její kůže. Něco zamumlala, ale její slova se ztratila v jeho límci.

„Pardon,“ řekl. „Neslyšel jsem vás.“

Nora zvedla hlavu. Hlas měla tichý a zasněný.

„Na cestě před domem mám výtluk,“ oznámila mu. „Kdy mi ho opravíš?“

DÍL TŘETÍ
VESELÉ SVÁTKY

Špindírové

Tom byl v nádražní hale nervózní. Radši by dál jel stopem, držel se vedlejších cest, tábořil v lese a šetřil peníze na horší časy. Ze San Franciska se takhle dostali až do Denveru, jenže Christine to pak začalo unavovat. Nikdy mu to neřekla rovnou, ale zjevně si myslela, že je pod její úroveň, když musí vystrčit palec do vozovky a předstírat vděk lidem, kteří vůbec netuší, jaká je pro ně čest sehrát v jejím příběhu alespoň tuto epizodní roli, a kteří se navíc chovají, jako by oni prokazovali laskavost jim , když je uprostřed zapomenuté krajiny naberou otrhané a bosé do auta a popojedou s nimi o kousek dál.

Bylo dva dny před Dnem díkůvzdání – Tom už na tyhle svátky úplně zapomněl, přestože kdysi patřily k jeho oblíbeným – a čekárna se doslova dusila pasažéry a jejich zavazadly, nehledě na dost problematické množství policistů a vojáků. Christine zahlédla prázdnou sedačku – jedinou uprostřed řady – a rychle k ní zamířila. Tom zvedl přeplněné příruční zavazadlo a ztěžka dokráčel k ní. Snažil se ovládnout podrážděnost a neustále si připomínal, že její potřeby mají naprostou prioritu.

Shodil objemný bágl, který kromě jeho a jejích věcí obsahoval i stan a spací pytel, posadil se jí k nohám jako věrný pes a otočil se tak, aby se nemusel dívat do očí partě vojáků, kteří seděli přímo naproti nim a všichni měli na sobě pouštní maskáče a kanady. Dva z nich pospávali a jeden psal esemesku, avšak čtvrtý – vychrtlý zrzek s králičíma očima a narůžovělou kůží kolem nich – si prohlížel Christine tak intenzivně, že to Toma znervózňovalo.

Přesně toho se Tom celou dobu obával. Christine byla tak hezká, že si ji člověk prostě nemohl neprohlížet , ani když měla na sobě špinavé hadry tulačky a ručně pletenou čepici a když měla uprostřed čela namalovaný velký modrooranžový terč. Od zatčení pana Gilchresta uplynul více než měsíc a tahle zpráva za tu dobu v podstatě vyšuměla, avšak Tom předpokládal, že je jen otázkou času, než si nějaký všetečka všimne Christine a dá si ji dohromady s informací o nevěstách na útěku.

Voják přesunul pohled na Toma. Ten se ho pokusil ignorovat, ale zrzek měl zjevně spoustu času a nic lepšího na práci než civět. Nakonec Tomovi nezbylo než se otočit a upřít na něj pohled.

„Hej, špindíro,“ oslovil ho voják. Na kapse košile měl našitou jmenovku HENNING. „To je tvoje holka?“

„Jen kamarádka,“ odvětil Tom trochu nevraživě.

„Jak se jmenuje?“

„Jennifer.“

„Kam máte namířeno?“

„Do Omahy.“

„Helemese, já taky.“ Zdálo se, že Henninga tato náhoda těší. „Mám dva tejdny volno. Na Den díkůvzdání budu s rodinou.“

Tom nepatrně přikývl, aby dal vojákovi najevo, že nemá náladu na velké seznamování, ale Henning na to nedbal.

„A co vás přivádí do Nebrasky?“

„Jen projíždíme.“

„Odkud jste přijeli?“

„Z Phoenixu,“ zalhal Tom.

„Tam je horko jako blázen, co?“

Tom se zadíval jinam v opětovné snaze dát Henningovi najevo, že nemá zájem pokračovat v rozhovoru. Henning však předstíral, že si toho nevšiml.

„A jak to máte se sprchováním? Jste alergičtí na vodu, nebo jak to je?“

Ach Bože , pomyslel si Tom. Už je to tu zas. Když se rozhodli vydávat se za Bosáky, předpokládal, že se jim lidé budou posmívat kvůli drogám a volné lásce, ale vůbec netušil, kolik času mu zabere vysvětlování, jak to mají s osobní hygienou.

„My proti čistotě nic nemáme,“ prohlásil. „Akorát jí nejsme posedlí.“

„To vidím.“ Henning pohlédl na Tomovy umazané nohy, jako by to byl předmět doličný. „Tak schválně: kolik času jsi byl nejdýl bez sprchy?“

Kdyby měl Tom zájem odpovídat podle pravdy, řekl by, že sedm dní, což byla mimochodem jeho aktuální šňůra. V zájmu věrohodnosti se s Christine tři dny před odjezdem ze San Franciska přestali sprchovat a během času stráveného na cestě měli přístup jen k veřejným toaletám.

„Do toho ti nic není.“

„No jasně, dobrý.“ Henning se zjevně bavil. „Ale aspoň mi odpověz na tohle: kdy sis naposled měnil spoďáry?“

Voják sedící vedle Henninga, plešatý černoch, který až dosud datloval esemesku, jako by mu šlo o život, zvedl hlavu od telefonu a zachechtal se. Tom mlčel. Na otázku o spodním prádle neexistovala důstojná odpověď.

„No tak, špindíro. Prostě hoď bajvoko nějakou cifru. Jestli je to míň než tejden, dám ti body navíc.“

„Třeba je z ňákýho komanda,“ zaspekuloval si černoch.

„Čistota vyvěrá zevnitř,“ odpověděl Tom jedním z oblíbených sloganů používaných skutečnými Bosáky. „Na vnější slupce nezáleží.“

„Mně teda jo,“ opáčil Henning. „Protože já jsem ten, co s váma bude muset sedět dvanáct hodin v autobuse.“

Tom to nahlas neřekl, ale věděl, že na vojákových slovech něco je. V posledních dvou dnech si sám uvědomoval, že on i Christine kolem sebe v uzavřených prostorách šíří nepříjemný odér. Každý řidič, který jim zastavil, okamžitě stáhl okénka bez ohledu na to, jestli byla venku zima nebo pršelo. Věrohodnost už nebyla problém.

„Promiň, jestli vás urážíme,“ pronesl trochu škrobeně.

„Nebuď nasranej, špindíro. Prostě si z tebe dělám prdel.“

Než se Tom zmohl na odpověď, Christine ho jemně kopla do zad. Tom její pobídnutí ignoroval, protože ji nechtěl tahat do hovoru. Ona ho však vzápětí kopla ještě jednou – tak silně, že mu nezbývalo než se otočit.

„Mám strašný hlad,“ řekla a vystrčila bradu směrem k nejbližšímu bistru. „Zašel bys mi pro kousek pizzy?“

* * *

Henning nebyl jediný, kdo nesl jejich přítomnost v nočním autobuse nelibě. Ani řidič se netvářil moc šťastně, když jim kontroloval jízdenky, a zatímco pak kráčeli uličkou k prázdným sedadlům vzadu, prohodilo několik pasažérů uštěpačnou poznámku.

Tomovi to téměř stačilo k tomu, aby začal Bosáky litovat. Dokud se za jednoho sám nepřestrojil, vůbec netušil, jak neoblíbení jsou u obecné veřejnosti, přinejmenším mimo San Francisco. Kdykoliv však začal litovat, že si s Christine nevybrali převlek budící větší úctu – něco, co by jim umožnilo vmísit se o trochu lépe do společnosti a nebýt terčem tak neskrývané nevraživosti –, připomněl si, že slabiny tohoto konkrétního přestrojení jsou zároveň jeho nejsilnějšími stránkami. Čím je člověk nápadnější, tím snáze ho ostatní posuzují jen podle zevnějšku. Lidé si je prostě zaškatulkovali jako párek neškodných umouněnců a dál se o ně nezajímali.

Christine vklouzla na sedadlo u okna v úplně poslední řadě, nepříjemně blízko toalet. Zatvářila se trochu zmateně, když se Tom posadil přes uličku.

„Co se děje?“ Poklepala na prázdné sedadlo vedle sebe. „Ty mi nebudeš dělat společnost?“

„Napadlo mě, že si zaberem trochu víc místa. Abysme si líp odpočali.“

„Aha.“ Christine se zatvářila zklamaně. „Zřejmě už mě nemiluješ.“

„Zapomněl jsem ti to říct,“ odvětil Tom. „S někým jsem se seznámil. Na internetu.“

„Je krásná?“

„Zatím akorát vím, že je to čistotná ruská holka, která hledá bohatého amerického hřebce.“

„Ještě že to není naopak.“

„Moc vtipné.“

Takhle se špičkovali už dva týdny: předstírali, že jsou milenecký pár, a doufali, že vtipkováním uvolní aspoň část sexuálního napětí, které jako by mezi nimi neustále viselo ve vzduchu a postupně houstlo. Už v domě je docela rozptylovalo, ale během cesty, kdy spolu byli čtyřiadvacet hodin denně, jedli spolu a spali vedle sebe v malém stanu, začalo být erotické dusno doslova trýznivé. Tom slyšel, jak Christine chrápe, viděl ji dřepět v lese a držel jí vlasy dál od obličeje, když ráno zvracela, ale žádná z těchto intimit v něm nevyvolala sebemenší špetku opovržení. Stále byl v sedmém nebi, kdykoliv se o něj Christine mimoděk otřela, a věděl, že sedět vedle ní dvanáct hodin a cítit její koleno pár centimetrů od svého by pro něj bylo čirým a bezesným utrpením.

Navzdory bezpočtu příležitostí se Tom vůči ní stále o nic nepokusil – nepolíbil ji ve stanu, ba dokonce ji ani nechytil za ruku – a ani to neměl v plánu. Christine měla šestnáct let, byla ve čtvrtém měsíci těhotenství – právě se jí začalo zakulacovat bříško – a poslední, co teď potřebovala řešit, byly sexuální návrhy jejího společníka na cestách, kluka, který má za úkol na ni dohlížet. Tomovo poslání bylo prosté: dopravit ji bezpečně do Bostonu, kde se pár sympatizantů pana Gilchresta nabídlo, že se jí ujmou a poskytnou jí jídlo, přístřeší a lékařskou péči až do doby, kdy přivede na svět dítě – to, které má zachránit svět.

Tom těmto nesmyslům o zázračném dítěti pochopitelně ani za mák nevěřil. Vlastně ani nechápal, co má výraz zachránit svět obnášet. Znamená to, že se zmizelí lidé vrátí? Anebo jen dojde ke zlepšení poměrů u těch, kteří na světě zůstali, ubude smutku a starostí a všichni se dočkají zářnější budoucnosti? Proroctví bylo znepokojivě mlhavé, což mělo za následek řadu nepodložených zvěstí a divokých spekulací. Tom přitom nebral žádnou z nich vážně z toho jednoduchého důvodu, že jeho osobní víra v pana Gilchresta šla v podstatě do kytek. Pomáhal Christine jen proto, že se mu líbila a že tuto cestu pokládal za dobrou příležitost, jak vypadnout ze San Franciska a zahájit novou kapitolu života, ať už bude jakákoliv.

Přesto si někdy jen tak pro zábavu pohrával s nepravděpodobnou myšlenkou, že by tohle všechno přece jen mohla být pravda. Třeba je pan Gilchrest navzdory svým chybám opravdu svatý a z jeho dítěte se opravdu vyklube spasitel. Třeba to všechno vážně závisí na Christine, a tím pádem i na něm. Třeba budou na Toma Garveyho ještě za několik tisíc let vzpomínat jako na člověka, který Christine pomohl, když to nejvíc potřebovala, a jenž se vždy choval jako gentleman, i když možná nemusel.

Tak tohle jsem já, pomyslel si s chmurným uspokojením. Kluk, který ovládl své ruce.

* * *

Než vyrazili, byl časný večer, takže si nemohli vychutnávat scenérie Skalnatých hor. Autobus byl nový, čistý a vybavený plyšovými sklápěcími sedačkami, monitory s nabídkou filmů a bezplatným bezdrátovým internetem, ačkoliv Tomovi ani Christine tahle vymoženost k ničemu nebyla. Toaleta nijak zvlášť nepáchla, aspoň ne zatím.

Tom se pokusil sledovat film – jmenoval se Bolt a byl to animovaný snímek o psovi, který se mylně domnívá, že má nadpřirozené schopnosti –, ale bylo to beznadějné. Po Náhlém zmizení úplně ztratil zájem o popkulturu a už nikdy ho nezískal zpátky. Všechno mu dnes připadalo hektické a falešné, jako by se tvůrci zoufale snažili upoutat pozornost diváků k obrazovce, takže si pak nikdo nevšimne špatných zpráv přímo pod nosem. Tom už ani nesledoval sport a neměl tušení, kdo vyhrál letošní Světovou sérii. Všechny týmy byly stejně sflikované: díry v sestavách zaplnili hráči z nižších lig a veteráni, kteří už ukončili kariéru, ale po Náhlém zmizení se zase vrátili. Tomovi vlastně scházela jen hudba. Bylo by hezké, kdyby měl v autobuse svůj kovově zelený iPod, jenže ten byl dávno v pánu, ztracený nebo ukradený v Columbusu anebo možná v Ann Arbor.

Zdálo se, že aspoň Christine se dobře baví. Hihňala se ději odehrávajícímu se na mrňavém monitoru před ní, špinavá chodidla měla položená na sedátku a kolena pevně přitažená k ňadrům, která už byla podle jejího tvrzení mnohem větší než dřív, ačkoliv Tom žádný velký rozdíl neregistroval. A protože se její zaoblené bříško ukrývalo v této poloze pod pytlovitým svetrem a starou flísovou bundou, vypadala při pohledu z Tomova sedadla jako dítě, které by se mělo zabývat spíš domácími úkoly a fotbalovým tréninkem než rozbolavělými bradavkami a dostatečným přísunem kyseliny listové. Tom na ni zřejmě civěl příliš dlouho, poněvadž se zničehonic otočila, jako by ji oslovil jménem.

„Co je?“ zeptala se jakoby omluvně. Terč na čele měla trochu zašlý; až dorazí do Omahy, bude si ho muset trochu zvýraznit.

„Nic,“ odpověděl Tom. „Jen jsem se trochu zamyslel.“

„Fakt?“

„Jo. Dívej se dál.“

„Je to docela legrace,“ oznámila mu Christine s očima plnýma jiskřivé radosti. „Ten pejsek je fakt číslo.“

Po skončení filmu nastal houfný útok na toaletu. Fronta se zpočátku pohybovala svižně, ale pak se úplně zasekla, když se uvnitř zavřel starší muž s holí a zlověstně odhodlaným výrazem a zůstal tam neúměrně dlouho. Lidé za ním začali být s ubíhajícími minutami viditelně otrávení, se stále větší frekvencí vzdychali a žádali spolupasažéry stojící ve frontě před nimi, aby zaklepali na dveře toalety a přesvědčili se, zda je onen muž pořád naživu, nebo aby se ho aspoň zeptali, jestli je ta Vojna a mír vážně tak strhující, jak se o ní říká.

Zákon schválnosti přitom způsobil, že během této dopravní a jiné zácpy stál jako druhý ve frontě, hned vedle Tomova sedadla, Henning. Tom klopil hlavu a předstíral, že je začtený do bezplatných novin, které sebral v nádražní hale, ale přesto cítil, jak se doprostřed terče na jeho čele zavrtává vojákův upřený pohled.

„Špindíra!“ vykřikl Henning, když Tom konečně zvedl hlavu. Působil docela opile. „Můj dávno ztracenej kámoš.“

„Nazdar.“

„Hej, dědo!“ vyštěkl Henning směrem k zavřeným dveřím toalety. „Vypršel ti čas!“ Se ztrápeným výrazem se otočil zpátky k Tomovi. „Co tam ten chlap ksakru dělá?“

„Matka příroda se nedá popohnat,“ připomněl mu Tom. Zdálo se mu, že opravdový Bosák by v této situaci pronesl něco podobného.

„Na to já seru,“ odvětil Henning a vysloužil si za to rázné přikývnutí od ženy středního věku, která stála před ním. „Počítám do deseti. Jestli do tý doby nevyleze, normálně rozkopnu dveře.“

V tu chvíli se ozvalo spláchnutí toalety a uličkou projela viditelná vlna úlevy. Následovalo zdlouhavé a podivně napjaté ticho, na jehož konci spláchla toaleta podruhé. Poté se dveře konečně otevřely, nyní již slavný pasažér vyšel ven a prohlédl si ostatní. Otřel si zpocené čelo papírovým ručníkem a pokorně poprosil o odpuštění.

„Měl jsem malý problém.“ Opatrně si pohladil břicho, jako by nebezpečí stále nebylo zažehnáno. „Nedalo se nic dělat.“

Když se stařík odbelhal pryč, ucítil Tom závan zoufalství, neboť na toaletu nastoupila další pasažérka, a než zavřela dveře, vydralo se jí z hrdla tiché zanaříkání.

„Tak co tady vzadu podnikáte?“ dotázal se Henning o něco veseleji, neboť se ledy konečně hnuly. „Máte mejdan?“

„Jenom tu sedíme,“ odpověděl Tom. „Snažíme se trochu odpočívat.“

„Jo, jasně.“ Henning pokýval hlavou, jako by tenhle vtip pochopil, a plácl se přes jednu ze zadních kapes. „Mám Jima Beama. S radostí se s váma rozdělím.“

„My alkohol moc nepijeme.“

„Je mi to jasný.“ Henning spojil palec a ukazováček a přitiskl si je ke rtům. „Vy radši bylinky, co?“

Tom rozvážně přikývl. Bosáci měli rozhodně marihuanu rádi.

„Ty mám taky,“ oznámil mu Henning. „Jestli se chcete přidat, za pár hodin budeme mít pauzu.“

Než stačil Tom odpovědět, ozvalo se spláchnutí toalety.

„Díky, dobrej Ježíši,“ zamumlal Henning.

Žena středního věku vyšla z toalety a úzkostlivě se na vojáka usmála.

„Je celý jen váš,“ oslovila ho.

Cestou dovnitř Henning znovu potáhl z imaginárního jointa.

„Tak zatím, špindíro.“

Někde za městečkem Ogallala se Tom nechal ukolébat hukotem velkých pneumatik a usnul. O chvíli později – netušil, jak dlouho klímal – ho probudily hlasy a jakýsi neurčitý pocit úzkosti. V autobuse byla tma s výjimkou záře několika roztroušených lampiček na čtení a displejů notebooků, takže mu pár vteřin trvalo, než se zorientoval. Instinktivně se otočil, aby zjistil, co dělá Christine, jenže mu ve výhledu bránil voják. Seděl přímo vedle ní s půllitrem whisky v ruce a rozmlouval s ní tlumeným důvěrným hlasem.

„Hej!“ vykřikl Tom hlasitěji, než si sám přál, za což si od ostatních pasažérů vysloužil několik podrážděných pohledů a pár rázných „psst“. „Co tady…?“

„Špindíro,“ promluvil Henning tiše. Ve tváři měl sladký výraz. „Probudili jsme tě?“

„Jennifer?“ Tom se předklonil ve snaze zachytit pohledem Christine. „Jsi v pořádku?“

„Úplně v poho,“ odpověděla, jenže Tomovi se zdálo, že v jejím hlase zaslechl výčitku, která podle něj byla zasloužená. Měl jí dělat osobního strážce, jenže místo toho ve službě usnul. Kdo ví, jak dlouho tam seděla takhle uvězněná a odrážela návrhy opilého vojáka.

„Běž zas spát.“ Henning natáhl ruku přes uličku a otcovsky ho povzbudil poplácáním po rameni. „Nemáš se čeho bát.“

Tom si protřel oči a pokusil se přemýšlet. Nechtěl si Henninga znepřátelit a nechtěl vyvolat jakýkoliv rozruch. Ze všeho nejméně teď potřebovali zbytečně na sebe upozorňovat.

„Poslyš,“ řekl nejpřátelštějším a nejrozumnějším tónem, jaký svedl. „Nechci bejt za kreténa, ale už je fakt pozdě a my jsme toho za posledních pár dní moc nenaspali. Bylo by fajn, kdyby ses vrátil na svoje místo a dopřál nám trochu odpočinku.“

„Ne, ne,“ protestoval Henning. „Tak to vůbec není. Jenom se tu bavíme.“

„Nehledej v tom nic osobního,“ vysvětloval Tom. „Akorát tě zdvořile žádám.“

„Prosím,“ nato Henning. „Prostě potřebuju někoho, komu bych se moh vykecat. Prožívám teď hodně posraný období.“

Jeho hlas zněl upřímně a Tom si začal klást otázku, jestli náhodou nepřestřelil. Na druhou stranu se mu tahle situace pranic nelíbila: nějaký cizák se mačkal na Christine a okupoval sedadlo, které Tom tak hloupě nechal neobsazené.

„To je v poho,“ zopakovala Christine. „Mně neva, jestli tu Mark zůstane.“

„Mark, jo?“

Henning přikývl. „Tak se jmenuju.“

„No jo. Jak chcete.“ Tom si povzdechl a přiznal porážku. „Jestli jí to nevadí, tak mně asi taky ne.“

Henning mu jako nabídku smíru podal lahev. Ále co, pomyslel si Tom. Trochu se napil a zkřivil tvář, neboť mu alkohol doslova vzplanul v hrdle.

„No vidíš,“ povzbudil ho Henning. „Do Omahy je dlouhá cesta. Tak proč se trochu nepobavit?“

„Mark mi vyprávěl o válce,“ vysvětlila Christine.

„O válce?“ Tom se otřásl, neboť mu tělem projely dozvuky bourbonového šoku. Najednou si připadal soustředěný a naprosto bdělý. „O které?“

„V Jemenu,“ odvětil Henning. „V tý zasraný díře.“

Christine usnula, ale Tom s Henningem se bavili dál, přičemž si přes uličku posílali lahev.

„Za deset dní vyrážím.“ Henning mluvil tak, jako by tomu sám úplně nevěřil. „Na dvanáct měsíců.“

Prohlásil, že pochází z vojenské rodiny. V armádě sloužil jeho otec, dva strýcové a teta. A Henning se starším bratrem Adamem si hned po 14. říjnu slavnostně slíbili, že tam vstoupí taky. Henning pocházel ze zapadlého městečka plného bohabojných křesťanů a v té době prakticky všichni jeho známí věřili, že se blíží konec časů. Očekávali, že na Blízkém východě vypukne velká válka, bitva předpovězená ve Zjevení Janově. Protivníkem přitom nebude nikdo menší než armáda antikrista v čele se zlatoústým vůdcem, který sjednotí síly zla pod jedinou zástavou a podnikne invazi do Svaté země.

Zatím se však nic takového nestalo. Svět byl sice plný zkorumpovaných a opovrženíhodných tyranů, ale žádný z nich v posledních třech letech nevyrostl do role věrohodného antikrista a žádný z nich nenapadl Izrael. Namísto jediné velké nové války tak probíhala jen obvyklá hrstka drobných nanicovatých konfliktů. V Afghánistánu se už prakticky přestalo válčit, ale v Somálsku dál vládl chaos a situace v Jemenu se neustále zhoršovala. Před několika měsíci proto prezident vyhlásil velké navýšení počtu vojáků.

„Mluvil jsem s klukem, kterej se odtamtud nedávno vrátil,“ vyprávěl Henning Tomovi. „Prej tam teprv nedávno skončila doba kamenná a maj tam jen písek, trosky a podomácku vyrobený výbušniny.“

„No páni.“ Tom si dal další hlt bourbonu. Začínal se cítit docela uvolněně. „A nemáš strach?“

„To si piš, že jo.“ Henning se zatahal za ušní lalůček, jako by se tím snažil své obavy zaplašit. „Je mi devatenáct. Nechci se probudit v Německu s ufiknutou nohou.“

„To se nestane.“

„Bráchovi se to stalo.“ Henning mluvil věcně a jeho hlas zněl suše a vzdáleně. „Pitomá bomba v autě.“

„Jejda. Tak to je fakt blbý.“

„Zítra se s ním uvidím. Poprvý od chvíle, co se to stalo.“

„Jak na tom je?“

„Snad dobře. Dali mu invalidní vozík, ale docela brzo dostane novou nohu. Takovou tu moderní.“

„Jo, ty jsou fakt dobrý.“

„Třeba z něj bude bionickej sprinter. Čet jsem článek o jednom chlapovi, kterej s protézou běhá rychlejc než předtím.“ Henning do sebe obrátil posledních pár kapek bourbonu a zastrčil prázdnou lahev do kapsy sedadla před sebou. „Ale bude dost divný ho takhle vidět. Je to můj starší brácha.“

Zaklonil se a zavřel oči. Tom si myslel, že usíná, jenže on pak tiše zabručel, jako by ho právě napadlo něco zajímavého.

„Ty to máš vyřešený, špindíro. Jedeš si, kam chceš, děláš si, co chceš. Nikdo ti nerozkazuje, nikdo se ti nesnaží ustřelit hlavu.“ Pohlédl na Toma. „Takhle fungujete, ne? Chodíte sem a tam a hledáte nějaký povyražení.“

„Bavit se je naší povinností,“ vysvětlil mu Tom. Teologický základ Bosáků docela dobře znal; spousta učitelů, které v San Francisku školil, si prošla bosáckou fází, než se z nich stali stoupenci svatého Waynea. „Věříme, že radost je darem Stvořitele a že kdykoliv se dobře bavíme, zároveň tím Stvořitele oslavujem. Jediným hříchem je neštěstí. Pro nás je to pravidlo číslo jedna.“

Henning se zašklebil. „Tak tohle náboženství je pro mě jako dělaný.“

„Zní to jednoduše, ale není to tak lehký, jak si myslíš. Lidský pokolení jako by bylo na neštěstí naprogramovaný.“

„To mi povídej,“ opáčil Henning s překvapivým přesvědčením. „Jak dlouho už to děláš?“

„Zhruba rok.“ Tom a Christine si předem vycizelovali smyšlené historky, aby byli na podobné výslechy dobře připravení, a Tom teď byl za tuto důkladnost vděčný – na improvizaci byl totiž příliš opilý. „Studoval jsem vysokou, ale přišlo mi, že je to všechno k ničemu. Blíží se konec světa, ale hlavně že mám diplom z účetnictví. K čemu by mi asi tak byl?“

Henning si poklepal na čelo. „A co ten kroužek?“

„To je terč. Aby nás Stvořitel rozpoznal.“

Henning pohlédl na Christine. Tiše oddechovala, hlavu měla opřenou o okno, ale její rysy byly i ve spánku jemné, jako by ani nevznikly přirozeně, ale někdo jí je dodatečně namaloval na tvář.

„A jak to, že její terč má jinou barvu? Znamená to něco?“

„To je osobní volba, něco jako podpis. Já volím hnědou a zlatou, protože to byly barvy mýho středoškolskýho týmu.“

„To já bych moh mít zelenou a béžovou,“ nadhodil Henning. „Vojenská kamufláž.“

„Fajn.“ Tom uznale kývl. „Tuhle kombinaci jsem ještě neviděl.“

Henning se naklonil přes uličku, jako by se chtěl podělit o tajemství.

„Takže je to pravda?“

„Co?“

„Že provozujete orgie a tak?“

Tom slyšel, že Bosáci pořádají během slunovratu velká shromáždění v poušti, kde všichni berou houbičky a LSD, tančí a souloží. Zas tak skvělé mu to ovšem nepřipadalo, spíš jako normální mejdan studentského spolku.

„Neříkáme tomu orgie,“ poučil Henninga. „Je to spíš takový duchovní sebeutvrzení. Rituální navazování pout.“

„Tak tohle beru. Docela rád bych navázal pouto s pár prima hipízačkama.“

„Vážně?“ Tom nedokázal odolat. „Ani kdyby si tejden neměnily spoďáry?“

„Co na tom?“ odvětil Henning a zaculil se. „Čistota vyvěrá zevnitř, ne?“

Christine ho šťouchnutím probudila, když přijížděli na autobusové nádraží v Omaze. Tom měl pocit, že nedokáže udržet hlavu zpříma – jako by ji měl na svůj krk příliš těžkou.

„Bože můj.“ Zavřel oči před proudem denního světla, které zatmavenými okny pronikalo dovnitř. „Neříkej mi, že už je ráno.“

„Chudinko.“ Christine ho zlehka plácla přes předloktí. Seděli vedle sebe, ačkoliv na sedadle vedle Christine si v noci hověl Henning.

„Eh.“ Tom si přejel jazykem v ústech. Na patře měl ohavnou chuť – vyčichlý bourbon, marihuanový kouř, výfukové zplodiny, smutek. „Zastřel mě a jeď dál.“

„Ani nápad. Vidět tě trpět je zábavnější.“

Henning byl pryč. Rozloučili se s ním kolem čtvrté ráno na liduprázdném náměstí v centru jakéhosi vidlákova.

„Doufám, že je v pořádku,“ prohodila Christine, jako by mu četla myšlenky.

„Já taky.“

Henning byl právě teď na cestě do San Franciska – cestoval stopem na západ a v peněžence měl kus papíru, na který mu Tom napsal adresu kavárny Elmore’s a pokyn, ať „chce mluvit s Geraldem“. Pokud bylo Tomovi známo, žádný Gerald neexistoval, ale na tom vůbec nezáleželo. Bosáci ho mezi sebe vezmou i bez pozvání. Každý byl u nich vítaný, dokonce i voják – a zvláště ten –, který dospěl k závěru, že se už nechce podílet na zabíjení a umírání.

„Vlastně je to úžasný,“ poznamenala Christine, když stáli s ostatními pasažéry na betonové rampě a čekali na zavazadla. „Zlanařils ho k náboženství, ve který sám nevěříš.“

„Já ho nezlanařil. Zlanařil se sám.“

Řidič měl špatnou náladu: házel kufry a plátěné tašky na zem za sebou a vůbec se nestaral, kam a jak dopadnou. Lidé o pár kroků ustoupili, aby mu udělali prostor.

„Vlastně se mu nemůžeš divit,“ prohlásila Christine. „V San Francisku si rozhodně užije víc zábavy.“

Na zem ztěžka dopadl jejich bágl. Tom se pro něj sklonil, ale zřejmě se pak narovnal trochu moc rychle. Podlomily se mu nohy a vteřinku nebo dvě vrávoral, než závrať opět pominula. Cítil, jak mu na čele vyráží pot, jedna lepkavá kapka za druhou.

„Ach jo,“ utrousil. „Dnešek bude stát za prd.“

„Vítám tě ve svým životě,“ řekla mu Christine. „Třeba bysme mohli zvracet spolu.“

V nádražní hale stála rodinka zrzounů a neklidně si prohlížela pasažéry autobusu. Čekali tam celkem čtyři: hubený otec se zavalitou matkou, kteří mohli být zhruba ve věku Tomových rodičů, a pak nasupená dospívající holka a přepadlý jednonohý mladík na invalidním vozíku. Adam , domyslel si Tom. Pokřiveně se usmíval a ve vzduchu držel kus papíru jako letištní šofér.

MARK HENNING, stálo na papíru.

Toma a Christine si Henningovi prakticky nevšimli. Dychtivě sledovali každou novou tvář, která prošla dveřmi, a trpělivě čekali, až se mezi nimi objeví ta pravá, ta jediná, na níž jim opravdu záleží.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .