8. kapitola

„Co můžeme dělat?“

Byli u Audrey doma v druhém obýváku, kde je nebude rušit žádný dospělý. Michael se díval na Jenny vyděšenýma kokršpanělíma očima.

„To je právě ta otázka, ne?“ ušklíbl se Zach. „Co můžeme dělat?“

„Nevím,“ zašeptala Jenny.

Papírový dům – nebo spíš jeho zbytky – stály na stolku. Jenny je přinesla, aby je uchovali v bezpečí, ačkoliv netušila, co s nimi mají podniknout.

Před odchodem z Angelina domu vzala Angelu a Cama za ruku. Byla sice vyděšená, ale přesto jim chtěla poděkovat – a aspoň se je pokusit utěšit.

„Vím, že nebylo snadné nám pomáhat,“ řekla. „Teď na tohle všechno musíte zapomenout, jestli se vám to podaří. Dál se o to musíme postarat my. Ale nikdy nezapomenu, co jste pro nás udělali – vy oba.“

Pak se s Angelou objaly, šplhounka a uplakaná dívka.

Venku na Filbert Street narazily s Dee na Toma, jehož sporťák RX-7 parkoval za Deeiným džípem. Zjevně je sledoval, i když Jenny pořád nechápala proč.

Teď Tom seděl vedle Jenny a zamyšleně na ni hleděl. „Mám dojem, že tobě neublíží,“ řekl jí s mírným, ale patrným důrazem na slově tobě.

„O kom to mluvíš?“

„O vlku a hadovi. Jak jim to Julian říkal? Plížil a Číhavec.“

Všichni na něj zůstali zírat.

„Co tím myslíš, Tome?“

„Potulují se kolem. V pondělí tě s Audrey sledoval vlk. Stínový vlk. V noci jsem ho sotva zahlédl, ale pes to nebyl.“

Audrey se zajíkla. „Já mám na autě vlčí škrábance?“

„A mám dojem, že ten had taky nebude daleko.“

Jenny zavřela oči. Vzpomněla si na šustění šupin po podlaze počítačové učebny. Na to, jak se jí něco otřelo o nohu. Na zasyčení.

„Panebože – takže to všechno bylo skutečné,“ vydechla. „I ty telefonáty… panebože. Panebože! Ty byly taky reálné. Opravdu říkali…“ Nedokázala tu větu dokončit.

„Model v mozku? Pche,“ ušklíbla se Dee na Michaela.

Michael zničeně svěsil hlavu a prohrábl si rozcuchané vlasy.

„A ty sny?“ hlesla Audrey. „Myslíte, že byly taky skutečné? Něco mi vážně vlezlo do postele?“

„Vypadá to tak,“ odpověděl Zach s morbidním uspokojením. „Nebo Julian dokáže zařídit, aby se nám zdálo, co on chce.“

„Musíme něco podniknout,“ prohlásila Dee.

„Co třeba?“ Zachovi žhnuly oči a vyzařovala z něj neúprosná logika. „Co se dá podniknout proti Julianovi? Navíc proti tomu vlku a hadovi. Copak si nepamatuješ, jak vypadali?“

„Mimochodem, myslím, že právě oni dostali Gordieho Wilsona,“ ozval se Tom. „Byl jsem se podívat na místě, kde ho našli.“

„Skvělé. Nemáme šanci,“ pípl Michael.

„Podívejte, všichni jsme z toho teď v šoku,“ řekla Dee. „Co kdybychom se o víkendu sešli u jednoho z nás a něco naplánovali? Můžeme tomu věnovat celou sobotu.“

„Třeba u Toma,“ navrhl Michael. „Já tam stejně budu; můj táta jede na týden do New Yorku.“

Audrey přenesla pohled z Jenny na Toma. Její kaméliová pleť zrůžověla a prsty jedné ruky si přejela po střapaté ofině.

„Nerada to říkám, ale to nepůjde,“ podotkla. „Zapomínáte, že Jenny a já máme jít na ples.“

Tom vzhlédl. „Cože?“

„Jenny a já,“ zopakovala Audrey bezmocně, „máme jít na ples.“

„S Brianem Dettlingerem a Erikem Rankinem,“ doplnil Michael žalostně, jako kdyby hledal spolutrpící duši.

Tom upřeně hleděl na Jenny. Obličej měl bílý jako stěna a zdálo se, že zelené skvrny v jeho očích žhnou. Kromě toho se něco dělo s jeho ústy – chvěla se. Jenny se na něj dívala stejně vystrašeně. V hlavě měla dokonalé prázdno.

Pak Tom pomalu řekl: „Chápu.“

„Ne,“ zašeptala Jenny polekaně. Ještě nikdy takhle Toma neviděla. Ani když mu zemřela babička, ani když jeho otec dostal infarkt. Nezranitelný Tom Locke se takhle tvářit ani neuměl.

„To je v pořádku. Měl jsem to čekat.“ Vstal.

„Tome…“

„Měla bys být v bezpečí. Jak jsem říkal, tobě podle mě neublíží.“

„Tome… proboha, Tome…“

Tom vyšel ze dveří.

Jenny se prudce otočila k Audrey a Michaelovi a zoufale na ně vyjela: „Jste spokojení? Teď kvůli vám odešel!“

„Myslíš, že už ani nechce, abych u něj byl přes víkend?“ zeptal se Michael, ale Dee upřela na Jenny vážný pohled.

„On tady ve skutečnosti nebyl, Jenny. Už s námi není, Sluníčko, a ty ho k tomu nemůžeš přimět.“

Jenny pomalu vstřebávala její slova. Byla to nepopiratelná pravda. Jenny nic neztratila, protože nic neměla.

Sedla si a sklesle přikývla: „Máš pravdu. A řekla bych, že nepomůže ani ples s Brianem.“ Podívala se na Audrey.

Ta se nicméně nenechala vyvést z míry. „Kdo ví? Třeba se rozhoupe, až tě s ním uvidí.“

„Já tam nepůjdu.“

„Takže zavoláš Brianovi a na poslední chvíli ho pustíš k vodě?“

„Ano.“ Jenny se prohrábla kabelkou, aby našla adresář, přešla k Audreyinu starožitnému zlatobílému telefonu a vytočila číslo.

„Haló, Briane? Tady Jenny…“

„Jenny! Jsem moc rád, že voláš.“

Jenny znejistěla. „Vážně?“

„Jo, chystal jsem se ti brnknout – jsem úplný pitomec. Zapomněl jsem se tě zeptat, jakou máš barvu šatů.“

„Barvu šatů?“

„Já vím, že jsem se měl zeptat dřív.“ Hlas mu přetékal dychtivostí a – bože! – chlapeckým nadšením. „Ne že bych na tebe nemyslel. Limuzína je připravená a zařídil jsem rezervaci v L’ Avenue. Máš ráda francouzský jídlo?“

„Hm…“ Jenny si připadala ochablá jako chaluha. „Ehm…, jasně.“

„Výborně. Takže jakou barvu mají tvoje šaty?“

Audrey k ní přistoupila a sklonila svou měděnou hlavu ke sluchátku. „Řekni mu, že zlatou,“ zašeptala.

„Zlatou,“ zopakovala Jenny automaticky, ale pak se podívala na Audrey. „Ale ne, tyhle ne,“ zašeptala důrazně.

„Zlatá je skvělá. Uvidíme se zítra.“

Jenny omámeně zavěsila. Nedokázala ho odmítnout.

„Vidíš?“ řekla Audrey vážně. „Já jsem taky nahraná. Nedívej se na mě tak, Michaeli. Na Erikovi mi nezáleží – aspoň ne moc.“

Dee se protáhla. „Když se to vezme kolem a kolem, nezáleží na tom, kde budeme. Stejně se můžou dostat do vašeho domu, kdykoliv budou chtít.“

To byla pravda, byť to nikoho zrovna neutěšilo. Jenny si pořád nedokázala představit, jak půjde na ples – ani jak by se z toho teď vykroutila.

„Tyhle šaty si vzít nemůžu,“ obrátila se k Audrey. „Tom by mě je nenechal nosit ani s ním. Jestli se doslechne, že jsem je měla s Brianem, dostane záchvat…“ Odmlčela se a zničehonic ve svém nitru ucítila růst novou naději.

Audrey se významně usmála. „V tom případě,“ pravila šelmovsky, „ten ples třeba přece jenom k něčemu bude.“

Jenny zvedla plnou hrst tekutého zlata a znovu ho odložila. Nedokázala uvěřit, že půjde na ples.

Na druhou stranu Dee měla pravdu. Copak záleželo na tom, kde bude? Nikde nebyla v bezpečí. Hotel Monarch aspoň představoval veřejné místo. Ona i Audrey budou obklopené lidmi.

Včerejší večer i dnešek zatím probíhal v klidu. Žádné sny, žádné zneklidňující příhody. Klid před bouří? Nebo… nebo se třeba stal zázrak a všechny zlé věci odešly. Samy od sebe se přenesly zpátky do Světa stínů. A Julian ji třeba odteď nechá na pokoji.

Nenech se vysmát, Jenny.

Rezignovaně vzdychla a zavrtěla hlavou. Příliš mnoho starostí jí bralo energii, kterou potřebovala k boji.

Znovu zvedla zlatou látku. Byly to Šaty s velkým Š.

Látka připomínala zlatou fólii s jemným vzorem květů a listů, který bylo vidět jen při správném nasvícení – skoro jako tapisérie. Šaty měly sytý, lesklý odstín a byly měkké jako hedvábí. Audrey se do nich úplně zamilovala, i když sama nosila jenom černou a bílou.

„Musíš si je pořídit,“ rozhodla, zatímco nakláněla lesklou látku pod světly sem a tam, aniž by si všímala houfu prodavaček, který se za nimi táhl. Prodavačky se vždycky táhly za nakupující Audrey.

„Ale Tom…“

„Zapomeň na Toma. Kdy už ho přestaneš nechávat rozhodovat o tom, co smíš nosit? Tyhle šaty si prostě musíš koupit. Se svojí zlatavou pletí a vlasy v nich budeš vypadat nádherně.“

A tak si je Jenny koupila, ale nemýlila se – Tom by ji nenechal, aby si je vzala na ples prvního ročníku. Byly příliš krátké a přiléhavé, přilnuly k ní jako třpytivá kůže. Její nohy v nich vypadaly tak dlouhé jako Deeiny.

Teď si je oblékla a sáhla po hřebenu. Předklonila se, rozčesala si vlasy a hodila si je dozadu. Ještě si je projela prsty, aby je načechrala.

Pak přistoupila k vysokému zrcadlu z javorového dřeva. Musela přiznat, že ty šaty jsou mistrovské dílo. Třpytivé, nestydaté umělecké dílo. Vlasy jí vytvářely kolem tváře zlatý rám, který jí dodával úplně jiný výraz než obvykle. Jako kdyby byla celá ze zlata.

Vypadala jako korunní princezna. Připadala si jako panna určená k obětování.

„Jenny.“ Na dveře zaklepala její matka. „Je tady.“

Jenny se na sebe ještě chvíli bezmocně dívala do zrcadla. „Jasně,“ řekla a vyšla z pokoje.

Když ji Brian uviděl, oněměl a otevřel pusu. Totéž bohužel platilo i pro pana Thorntona.

„Jime, no tak, Jime,“ řekla Jennyina matka chlácholivě a odvedla manžela do kuchyně. Cestou ho ujišťovala, jak je Jenny odpovědná a že Brianova matka se angažuje v charitě.

„To jsou moje květiny?“ zeptala se Jenny, protože Brian na ni pořád jen civěl. Beze slova jí podal krabičku s květinou na šaty.

Plast byl zamlžený, ale když ho Jenny otevřela, uviděla překrásný pugét miniaturních růží bledě citronového odstínu. „Ty jsou překrásné!“

„Ehm…“ Brian zamrkal na květiny a nepatrně potřásl hlavou. Pak je vytáhl a podíval se na její hluboký výstřih. Nesměle k ní natáhl ruku a zase ji spustil. „Ehm…“

„Já to udělám,“ řekla Jenny a připjala si květiny na ramínko. Pak zasunula Brianovi jeden květ do knoflíkové dírky a vyrazili.

Limuzína měla barvu šampaňského a jeli v ní sami. Brian vypadal pěkně, byl plavovlasý a hezký, s královsky modrou šerpou kolem pasu a kravatou. Celou cestu do restaurace se Jenny soustředila na lesklé knoflíčky jeho smokingu, aby se nedala do pláče.

Ještě nikdy nebyla na rande s jiným chlapcem než Tomem.

Večeře proběhla v klidu. Brian žasl nad vším, co Jenny řekla nebo udělala, takže s ním bylo snadné vyjít. Nebyl chytrý jako Tom, ale byl to příjemný společník. Vážně moc milý.

Soukromou příjezdovou cestu k hotelu lemovaly palmy. Hotel stál na snově krásném místě – na skále nad mořem. Všude parkovaly mercedesy a cadillaky a kolem pobíhali pikolíci v červených uniformách.

Když Jenny vystoupila z limuzíny, uvědomila si jednu věc. Ples druháků byl jako ples prváků, nad kterým mávla víla kouzelnou hůlkou. Všechno bylo majestátnější, větší a třpytivější. Dospělejší. Trochu strašidelné, ale svým způsobem úžasné.

Prošli mezi mramorovými sloupy do kouzelného světa s akry italského mramoru, obrovskými nádobami s květinami – naaranžovanými s dokonale jednoduchým vkusem. S perskými koberci, hedvábnými tapetami a lustry z českého křišťálu.

Audrey si to určitě užívá, pomyslela si Jenny, když se zastavila v dlouhatánské chodbě, aby si prohlédla jednu olejomalbu.

Konečně dospěli do sálu a Jenny se prudce nadechla.

Bylo to… pohádkové. V klasickém smyslu toho slova – připomínalo to výjev z pohádky. Z nějakého hradu. Stropy byly neuvěřitelně vysoko, s obřími lustry v hlubokých výklencích. Mezi stoly stály stromy v květináčích – plně vzrostlé a ověšené světélky. Na jednom konci místnosti byly roztažené nadýchané závěsy, za nimiž Jenny viděla balkon – odhadovala, že nabízí výhled na oceán.

„To je krása,“ vydechla. Na krátký okamžik zapomněla na všechno.

„To tedy je.“ Když se ohlédla na Briana, všimla si, že se dívá na ni.

Stoly byly stejně nádherné jako všechno ostatní. Ve stojanech z foukaného skla byly čerstvé řezané květiny – když si Jenny sedla, sahaly jí až nad hlavu. U každého místa ležela kovová maska jako malý dárek.

„Ty jsou na půlnoční maškarní bál,“ řekl Brian a přiložil si stříbrnou masku k očím. „Ale nenasazuj si ji, prosím – jsi bez ní moc hezká.“

Jenny odvrátila pohled.

„Ty květiny jsou skutečně krásné,“ řekla rychle. A byla to pravda. Růže se leskly bledě zlatým odstínem, jaký ještě nikdy neviděla, a voněly tak sladce, až se jí z toho skoro točila hlava.

„No, musím se přiznat, že si za ně nemůžu připsat zásluhu. Objednal jsem pro Ka… totiž, objednal jsem obyčejné bílé. V květinářství to nějak popletli, ale dopadlo to výborně.“

Jenny se zavrtěla. Z nějakého důvodu ji po těle nepříjemně zamrazilo.

V tu chvíli se u nich zastavilo pár Brianových kamarádů. Jeden z nich na ni chvíli upřeně zíral, zamrkal a pošeptal Brianovi do ucha něco, co končilo slovy: „Vsadím se, že máš v úmyslu zůstat vzhůru hodně dlouho!“

Brian zrudl. Jenny se přes něj naklonila a oslovila přímo toho druhého kluka: „Vada via, cretino.“ Naučila ji to Audrey. Znamenalo to „Ztrať se, pitomče,“ a právě tak to i znělo.

Kluk odešel s mumláním: „A to jsem slyšel, že je milá!“

Zardělý Brian se zajíkavě začal omlouvat. Je to opravdu milý kluk, pomyslela si Jenny. Bylo jí ho líto. Vážně moc, moc milý kluk…

Povídali si. Jenny se dívala na sněhobílý ubrus a lesklé křišťály, pohrávala si s plesovým programem a s lístkem do tomboly a prohlížela si orientální vzor na koberci. Nakonec už se ale nemohla dál vyhýbat tématu, které se vznášelo ve vzduchu.

„Chceš si zatančit?“ zeptal se Brian.

Co mohla říct?

To nic, opakovala si, když šli na taneční parket. Už jsi přece tančila i s jinými kluky. Jednalo se ale spíš o výjimku. Tomovi se to nelíbilo. Kromě toho tam vždycky byla s Tomem a dotyčný kluk to dobře věděl.

Přirozeně následoval ploužák. V sále panovalo romantické příšeří. Brian jí položil ruce na ramena a Jenny ho co nejopatrněji chytila kolem pasu. Položila mu hlavu na prsa a upřeně se zahleděla ke stolu s občerstvením.

Byl to švédský stůl s mramorovou deskou a na obou koncích stály obří vázy s květinami. Jenny se snažila určit jednu květinu po druhé. Vtom zahlédla měděnou hřívu.

„Podívej, támhle je Audrey!“ řekla. „Pojďme za ní!“

Audrey na sobě měla šmrncovní černé šaty s růžovou saténovou šerpou na zádech a v uších se jí třpytily diamanty. Při pohledu na Jenny vykulila oči.

„No páni! Jenny, vypadáš senzačně. Wunderschön!“

Jenny se jí držela jako klíště a ze všech sil konverzovala. Kolem chodili ostatní hosté. Jenny viděla šaty všech možných barev – limetkově zelené šerpy, růžové šerpy i kostkované šerpy. Nakonec ale Eric s Audrey šli tančit a Jenny neměla jinou možnost, než je s Brianem následovat.

Když hráli další pomalou písničku, toporně spočinula v Brianově náruči a upřela pohled na tmavé parkety.

Měl o ni zájem. Jenny to vnímala celý večer: pohledy v jeho očích i to, jak ji držel a jak na ni mluvil. Byl to takový milý a hezký kluk, a ona necítila vůbec nic.

„Pak můžeme jít na pláž,“ navrhl.

„Hmm,“ odpověděla Jenny. V duchu si říkala, že musí nějak uniknout před limetovou vůní jeho vody po holení, a nenáviděla se za to. Zoufale toužila, aby ji někdo zachránil.

Její přání se vyplnilo.

Objevil se jiný mladík, který si s ní taky chtěl zatančit. Jenny se pokoušela skrýt svůj vděk a přešla k němu. Vypadal jako druhák, ale Jenny ho nepoznala, protože měl na očích jednu z těch malých masek. Černou.

Nezáleželo jí na tom, kdo to je. Zachránil ji před Brianem a před výčitkami svědomí z toho, že s ním šla na ples pod falešnou záminkou. Bylo jí jasné, že se ještě dnes večer bude muset Brianovi omluvit a všechno mu vysvětlit. Nejspíš ji bude nenávidět. Nejspíš ji nechá v hotelu. Jenny v to tak trochu doufala – pak by se aspoň cítila líp.

Nový kluk ji držel velice zlehka. Vznášela se v jeho objetí a myšlenky se jí zatoulaly k plesu prváků. Tehdy měla na sobě slonovinové krajkové šaty, měkké, romantické a staromódní, jaké se líbily Tomovi. Audrey si vzala opět klasické černé šaty, i když jiné než dnes. Summer přišla v bledě akvamarínových s třásněmi po celém obvodu. Tomovi to v černobílém obleku moc slušelo. Pak všichni zašli ve svátečních šatech k McDonaldovi, smáli se a žertovali. Byl to krásný večer, protože byli všichni spolu.

Teď se ocitla v pohádkové zemi, obklopená cizími lidmi.

To bylo znepokojivé pomyšlení.

Nový tanečník ji odvedl kousek dál od ostatních. Zdálo se, že o tanci něco ví, nebo přinejmenším byl celkem pohyblivý. Poblíž balkonu panovala větší tma a Jenny si připadala podivně osamělá.

Bylo to zvláštní, ale všechno jako by se zpomalilo. Hudba se změnila. Kapela zřejmě přešla do jiné pomalé písně, známé melodie nějaké zpěvačky. Jenny tu píseň znala, jenže momentálně si ji nedokázala vybavit. Působila jako z jiného světa. Divné, že takhle změnili skladbu, aniž by dali lidem šanci vystřídat taneční partnery.

Melodie byla podivná, ale krásná. Taková hudba člověka celého prostoupí a vyvolá v něm zvláštní pocity.

Jenny se opravdu cítila zvláštně.

Jako kdyby se natahoval čas.

Nechtěla vzhlédnout, protože to se nedělalo, pokud jste nechtěli dostat polibek, a polibek Jenny nechtěla, ať už šlo o jakoukoliv hudbu. Bude jistější, když nechá hlavu sklopenou.

Ocitli se na prahu balkonu. Jenny odtud zahlédla oceán. Byla tu ještě větší tma, takže viděla vodní hladinu, od které se odrážely kužely světla jako několik měsíců.

Kupodivu se ocitli na balkoně sami. Jenny by čekala, že tu bude našlapáno, ale nebyl tu nikdo jiný – nebo aspoň ve tmě nikoho neviděla. Partner ji odváděl k nejtemnějšímu koutu.

Neměla bych tam chodit… Bože, už zase budu muset říct Vada via, cretino…

Ale nějak se tomu nedokázala vzepřít.

Tady na balkoně jí noční vzduch jemně chladil paže a zátylek. Hudba zněla jako z velké dálky. Jenny už ani nerozeznávala jednotlivá slova, jen tóny, čisté a průzračné jako kapky vody zvolna dopadající na klidnou hladinu tůně. Měla zvláštní pocit, že sama taky padá.

Stejně hlasitě jako hudba tu zněl řev oceánu. Stáli skoro u kraje balkonu. Na pláž pod nimi se syčením narážely vlny. Tajemný zvuk, pomyslela si omámeně. Beztvarý, jednotvárný, věčný zvuk. Jako šum nebo kvílení větru…

Vííííííííí.

Okamžitě se probrala. Po zádech jí přejel mráz a žaludek se jí sevřel. Nemravenčily ji jen malíčky, ale i hrany rukou.

Vypadni odtud!

Konečně se pokusila odtáhnout, ale partner ji nepouštěl. Držel ji v ocelovém sevření. Jednou paží jí svíral ruce, druhou ji držel za týl.

Nemohla se pohnout. Nemělo ani smysl křičet. Byla s ním sama na balkoně, kilometry a kilometry od ostatních tanečníků. Už ani neslyšela hudbu, jen vítr v palmách a hukot oceánu pod sebou. Stáli velice blízko okraje vysokého srázu.

Nad límcem košile, černé jako jeho smoking, viděla pramen partnerových vlasů. Dřív si to neuvědomila – byl celý v černém a vlasy měl plavé. Světlejší než Brian a dokonce i než Cam. Téměř bílé…

… bílé jako jinovatka, rampouchy nebo mlha, bílé jako zima…

… bílé jako smrt…

Uslyšela zašeptání: „Hladový.“

Ale znělo jinak. Protáhleji. „Hlaaadovýýýýý.“

9. kapitola

Všechno zešedlo.

Jenny tepala krev ve spáncích, burácela jako oceán. V jediném okamžiku se přenesla zpátky do chvíle, kdy se všichni ocitli ve Hře, vtaženi do Světa stínů. Vnímala, jak ji unáší stejně silný proud a smysly jí obestírá stejná temná mlha. Stejná tupá, bezmocná hrůza. Padala do prázdna.

Neomdlela, i když si to přála. Ochable mu visela na rukou, cítila temnotu všude kolem, ale zůstávala při vědomí.

Zabije ji. Ten hlas v telefonu patřil jemu. Poslal za ní a za Audrey stínového vlka a v hodině počítačů zase stínového hada. Zabil Gordieho Wilsona.

V duchu pořád slyšela ten zkreslený, nenávistný šepot: „Hladový…“

Vzlykla.

Čirá hrůza jí dodala sílu, aby se zase postavila na vlastní nohy a pokusila se osvobodit. K jejímu úžasu ji pustil. Udělala dva potácivé kroky vzad a narazila do zábradlí balkonu. Mlčky se na něj dívala.

Nejdřív ze všeho si pomyslela, že měla být lépe připravená – ale na Juliana se připravit nedalo. Vždycky představoval šokující nápor na smysly.

Jeho oči pod maskou byly jako tekutý kobalt. Celý obličej měl zahalený do stínu. Vlasy mu v šeru zářily, bílé jako měsíční svit na vodní hladině.

Nevypadal lidsky. Byl ostřejší, sytější, jasnější než jakýkoliv člověk. A působil skutečněji – což bylo zvláštní, protože tohle měl být reálný svět.

Stál přímo v jejím světě, ne na nějakém místě na půli cesty, jako byl ten obchod Další hry, který zřejmě existoval na pomezí světů. Stál tu, chodil a byl schopen všeho.

Teď vypadal hrozivě. Nebezpečně.

Jenny se cítila neskutečně ohrožená. Srdce jí bušilo tak hlasitě a nepravidelně, až se bála, že se jí rozskočí.

„Žluté růže značí nevěru, víš?“ pronesl ležérně.

Už si vzpomínala na jeho hlas. Předtím si ho nedokázala vybavit. Pamatovala si jen to, co si o něm myslela – že je zpěvný a živelný jako voda bublající na kamenech, ale to nijak nepopisovalo jeho krásu ani jeho chlad.

Sáhla na kytici miniaturních růží, které měla na rameni. Nádherné bledé květiny se zlatým leskem. V duchu si vybavila, jak na ně Brian překvapeně zamrkal a jak hlesl: „V květinářství to nějak popletli…“

„Poslal jsi je ty,“ řekla. Její hlas zněl divně – přidušeně a tak ustrašeně, až se zastyděla. Chtěla si ty růže strhnout, ale třásly se jí ruce.

„No ovšem. Tys to nevěděla?“

Mělo jí to dojít, ale byla tak hloupá. Celý večer se chovala hloupě. Šla s klukem v masce, protože nevypadal jako Julian, a zapomněla, že Julian může vypadat, jak se mu zlíbí. Opravdu na to zapomněla? Možná to kdesi ve skrytu duše věděla a chtěla, aby to už měla za sebou. Bála se příliš dlouho.

A z dobrého důvodu. Při posledním setkání Juliana zradila. Lhala mu a přesvědčila ho, aby jí věřil – snad jí dokonce i důvěřoval. A pak za ním zabouchla dveře s úmyslem navždy ho za nimi uvěznit. Uvěznila ho jako džina v lahvi. Stěží si uměla představit, jak se asi musel cítit, když mu došlo, co udělala. A teď se jí pomstí.

„Na co čekáš?“ zeptala se. Tentokrát byla se svým hlasem spokojenější – zněl jasně, i když se jí maličko chvěl. Zemře důstojně. „Jen do toho. Zabij mě.“

Nepatrně naklonil stříbřitě plavou hlavu ke straně. „Já že tě chci zabít?“

„Zabil jsi přece Gordieho Wilsona.“

Usmál se – bože, na ten úsměv taky zapomněla. Vlčí, hladový úsměv, jaký vás nutí s křikem utéct – nebo se před ním zhroutíte na zem.

„Osobně ne,“ odpověděl.

„Ale proto jsi mě sem přivedl, ne?“ Jenny se ohlédla na propast za sebou. Její křehká vyrovnanost se tříštila na kusy. Na povrch vyvěrala hysterie a ona ji nedokázala zastavit. Jestli ji nepřehodí přes zábradlí, možná by měla sama skočit, protože rychlá smrt bude lepší než to, co s ní chce provést on… „Tak do toho. Udělej to, ať to máme za sebou.“

„Dobře,“ řekl a políbil ji.

Ach.

Myslela, že si pamatuje, jaké to je s Julianem, jaký je to pocit, když ji líbá. Vzpomínky jí ale lhaly. Nebo možná se jeho polibek nedal vměstnat do paměti, takže z něj ve vzpomínkách zůstával jen pouhý stín. V duchu se ocitla zpátky v tom papírovém domě a cítila stejný šok jako při jeho prvním dotyku. Když ji objímal Tom – za těch starých časů, kdy ji Tom ještě miloval –, připadala si v jeho náruči bezpečná. Čerpala z ní útěchu.

S Julianem si vůbec nepřipadala bezpečná. Okamžitě se rozechvěla. Padala. Vznášela se. Elektrizující energie, která z něj vyzařovala, proudila do ní a dráždila každé její nervové zakončení. Sladce a příjemně, až se jí z toho točila hlava.

Panebože, nemůžu přece… Je to špatné. Špatné. Julian je zlý. Nesmím k němu nic cítit. Řekla jsem Tomovi, že k Julianovi nic necítím.

Její tělo ji neposlouchalo.

Chce mě zabít…

Ale líbal ji měkce jako soumrak – krátké, sladké dotyky rtů střídaly dlouhé polibky, do nichž pronikala vášeň. Jako kdyby byli milenci, kteří se znovu shledali, ne lovec a kořist.

A Jenny mu polibky oplácela. Objímala ho kolem krku. Zvýšil tlak rtů a jejím tělem projel blesk. Ohromeně otevřela oči.

„Jenny,“ řekl Julian, aniž by se odtáhl, takže se jeho rty otíraly o její. V hlase mu zněla povznesená radost. „Vidíš, jak jsme na tom? Nemůžeš proti tomu bojovat o nic víc než já. Zkoušelas to. Udělalas všechno, co se dalo, ale nemůžeš zabít mou lásku k tobě.“

„Ne,“ zašeptala Jenny. Jeho obličej byl tak blízko a v masce vypadal nebezpečněji než kdykoliv dřív. Byl děsivý – a krásný. Nedokázala od něj odtrhnout pohled.

„Jsme si souzeni. Osud nezměníš. Bojovala jsi statečně, ale teď je po všem. Nebraň se mé lásce. Vzdej se, Jenny.“

„Ne!“ napřela všechny síly a tvrdě ho odstrčila, až sama narazila zády do zábradlí.

Po obličeji mu přeletěl vztek, ten ale vzápětí odezněl a Julian si zhluboka povzdychl. „Budeš bojovat až do konce, viď? Dobře. Když se zlobíš, jsi vzrušující, a já osobně se nemůžu nabažit pohledu na tebe. Vlastně by se dalo říct, že jsem hladový…“

„Mlč.“

„Ty šaty se mi líbí,“ pokračoval, jako kdyby nic neřekla. „Samozřejmě v ryze estetickém smyslu. A líbí se mi, jak máš upravené vlasy. Vypadáš nespoutaně a nádherně.“

Jenny si k vlastnímu úleku uvědomila, že právě tak se taky cítí. Připadala si atraktivní. Nebylo to správné, ale jeho pohled v ní probouzel pocit, jako by nikdy nikdo nebyl tak krásný jako ona.

Ani na chvíli ji však přitom neopouštěl strach.

Vzal ji za ruku. Cítila – neviděla, protože nemohla odtrhnout oči od jeho –, jak jí něco vklouzává na prst. Chladný kroužek. Prsten. Cítila jeho chlad na celém těle, jako kdyby ji obklopoval led.

Zlatý prsten, který zahodila.

Julian pronesl:

„Tento prsten, symbol přísahy,

mě připoutá ke slovům, jež vyřknu:

Odmítám vše vyjma tebe.“

Jenny zavřela oči.

„Pamatuješ? Řekl jsem ti, že ten slib nejde odvolat. Přísahala jsi, že budeš moje, Jenny. Napořád.“

Kdyby na sebe tma vzala tvář a hlas, kdyby se síly noci shlukly a vytvořily lidskou bytost, vypadaly by jako Julian.

A ona byla jeho.

Ano, jako v nějakém starém hororu. Ďáblova nevěsta. Zaslíbila se mu a teď neměla na vybranou.

Přinejmenším část jejího já tomu věřila. Část, o jejíž existenci před setkáním s Julianem neměla ani tušení. Část, která ji nedávno tak proměnila, že si toho všichni všimli. Ta divoká část, která toužila riskovat. Jako ten povahový rys, kvůli němuž Dee zbožňuje nebezpečí.

A tato část na něj reagovala. Zbytek světa jí v porovnání s ním připadal krotký. Proto jí tak bušilo srdce a žaludek měla jako na vodě. Doslova se jí podlamovala kolena – jako po posledním velkém zemětřesení v L. A., kdy se země chovala tak, jak se pevná půda chovat nemá, a když si Jenny myslela, že zemře. Po odeznění otřesů měla nohy jako z rosolu. Stejně jako teď.

„Přišel jsem si jenom pro to, co je moje. Sama ses mi nabídla, Jenny, sama ses odsoudila. Takhle to chodí s runami a přísahami. Vyřkneš příslušná slova nebo je zapíšeš, a je to. Nikdy tě nenapadlo, že za to budeš muset zaplatit?“

Jenny nevěděla, co si tehdy myslela. Udělala to, aby zachránila Toma a ostatní – v tu chvíli by udělala cokoliv.

„Bylo to… nemohla jsem… Nebylo to fér,“ vypravila ze sebe. Byla v nevýhodě – nedokázala pořádně přemýšlet.

„Fér… nezačínejme s tím zase. Život není fér. O to přece nejde. Zaslíbila ses mi.“

Jenny se nadechla k vysvětlení, ale nenapadala ji žádná slova.

Měl totiž bohužel pravdu. Neexistoval způsob, jak ospravedlnit to, co udělala. Dala mu svoje slovo. Zaslíbila se mu, i když věděla, že je její přísaha navěky spoutá. A ostudnou pravdou nejspíš bylo, že doufala, že se Juliana zbaví, a on po ní nebude moci požadovat splnění slibu.

Julian načrtl prstem ve vzduchu několik linek – výsledný tvar připomínal vázu ležící na boku. „To je Pertho, runa her a věšteb. Pohárek, který obsahuje runy nebo vrhací kostky.“

„Opravdu?“ hlesla Jenny. Vůbec netušila, kam tím Julian míří.

„Povím ti jednu zajímavost o lidech, kteří objevili tyhle runy. Milovali hry. Bláznivě. Na vrh kostkou by vsadili cokoliv včetně vlastní svobody. A pokud prohráli, vesele šli do otroctví, protože to slíbili a vždycky hráli podle pravidel. Čest pro ně byla nejcennější ze všeho.“

Jenny sklopila oči a zkřížila si ruce na prsou. Najednou se do ní dala zima. Kdyby se tak mohla někam ukrýt.

„Dodržíš svůj slib?“

Co mohla říct? Že šlo o slib, jaký nikdy neměla dávat? Julian ji na začátku přinutil hrát Hru – ale Jenny za ním sama přišla s tím, že nějakou hru chce. Sháněla něco strašidelného a sexy, něco vzrušujícího na večírek. Julian jí jenom dal to, oč žádala. Byla její chyba, že strkala nos do zapovězených věcí.

Ale nemohla – nemohla.

Kousla se do spodního rtu a podívala se na Juliana. Skoro se mu nemohla zahledět do očí, ale dokázala to. Zavrtěla hlavou.

Tak. A je to venku. Neměla pro to žádnou omluvu, ale nesplní slovo.

„Víš, že tě k tomu můžu jednoduše přinutit.“

Přikývla. Taky to očekávala. Aspoň ale nepůjde dobrovolně.

Julian se otočil k oceánu a Jenny čekala.

„Co bys řekla další hře?“

„Jen to ne,“ vydechla Jenny.

„Můžu tě přinutit, ale dám ti určitou šanci,“ pokračoval Julian. „Jeden hod kostkou, Jenny. Ještě jedna hra. Jestli vyhraješ, zbavíš se svého slibu. Jestli prohraješ, dodržíš ho.“ Obrátil se zpátky k ní a skrz otvory masky na ni hleděly půlnočně modré oči. „Chceš hrát, nebo to vyřešíme tady a teď?“

Nepanikař – mysli! Je to tvoje jediná šance. Lepší, než kdybys žádnou neměla.

A divoká část její osobnosti reagovala na jeho výzvu. Vycházela mu vstříc. Nebezpečí. Riziko. Vzrušení.

„Jeden hod kostkou,“ řekla tiše. „Budu hrát.“

Rty mu zvlnil vlčí úsměv. „Takže je vše dovoleno. Žádný z hráčů nemůže čekat slitování.“

Jenny ztuhla. „Počkej chvilku…,“ začala.

„Myslela sis, že žertuji? Tahle hra je smrtelně vážná – jako ta minulá.“

„Ale týká se to jenom mě a tebe,“ namítla Jenny zoufale. „Nás dvou…“

„Ne.“ Přimhouřil oči. „Je to hra pro původní hráče, pro všechny ty, kdo byli v papírovém domě. Nic víc, nic míň. Na mé straně budou Plížil a Číhavec. Na tvé všichni, kteří ti pomáhali, abys mě obelstila a zradila. Chytím je jednoho po druhém a začnu s malou Červenou karkulkou.“

„Ne,“ zašeptala vyděšeně Jenny. Panebože, co to provedla? Při minulé hře zemřela Summer…

„Ale ano. A začínáme hned. Tři, dva, jedna, teď. Když najdeš mou základnu, můžeš mi zabránit v tom, abych je odnesl do Světa stínů.“

„Koho…?“

„Tvoje přátele. Najdi je, až je unesu, a všichni budete volní. Jestli ne…,“ usmál se, „nechám si je u sebe.“

Jenny nechápala. Narůstala v ní panika. Nebyla připravená – neznala pravidla. Ani nevěděla, jakou hru hrají.

„Juliane…“

S rychlostí kočky nebo útočícího hada ji hrubě políbil a ona mu opět vyšla vstříc, než si vůbec uvědomila, co dělá.

Po polibku si ji na chvilku přivinul na prsa. Slyšela, jak mu tluče srdce – omámeně si pomyslela, že úplně stejně jako lidské. Pak jí zašeptal do ucha: „Hrajeme na ovce a nestvůry.“ A zmizel.

Najednou tady prostě nebyl. Teplo pod jejími pažemi se rozplynulo a stála tam sama.

Zase slyšela hudbu. Celé to mohl být sen, ale pořád cítila na rtech Julianův polibek.

Stíny na balkoně se po jeho odchodu projasnily a Jenny se ustrašeně rozhlédla. Julian říkal, že hra začíná hned. A Julian neříkal věci, které nemyslel vážně.

Neviděla však nic neobvyklého. V sále se dál tančilo. Jenny se otočila, chytila se zábradlí a podívala se dolů.

Pláž měkce ozařovaly reflektory. V jednom z nich se zaleskly měděné vlasy.

Audrey! Tam dole byla Audrey a ta tmavovlasá postava vedle ní musel být Eric. Kráčeli ruku v ruce daleko od ostatních a mířili do tmy.

Začínáme hned…Chytím je jednoho po druhém a začnu s malou Červenou karkulkou.

Červenou – jako Audreyiny vlasy.

„Audrey! Audrey!“ vykřikla Jenny, ale její slabý hlas se rozplynul v hudební kulise a v hučení oceánu. Horečně se rozhlédla. Z balkonu nevedla žádná cesta přímo dolů na pláž.

Audrey s Erikem odcházeli z dosahu světel do okolního stínu.

„Audrey!“

Ta ji ale neslyšela.

Tanec vždycky stoupl Audrey do hlavy.

Tak například Eric se jí nijak zvlášť nelíbil, a přesto ho právě líbala. Nedokázala si pomoct – na tanci ji zkrátka něco dostávalo. Všechna ta světla – a temné kouty. Blýskavé šaty, komplimenty, hudba. Bylo to lepší než nakupování.

A Eric uměl na amerického kluka docela dobře líbat.

I když ne tak jako Michael. Michael Cohen byl v líbání světová třída, ačkoliv by vás to při pohledu na něj nikdy nenapadlo. Šlo o jedno z nejlépe střežených tajemství na škole a Audrey hodlala zajistit, aby při tom i zůstalo.

Při pomyšlení na Michaela ji bodly výčitky svědomí. Ale řekla mu přece, že ji Eric nezajímá. Dělá to, aby pomohla Jenny.

Jenny, která je nahoře v hotelu a snaží se zvládat Briana a jeho nechtěnou pozornost. Možná bylo načase, aby v tom směru Audrey něco podnikla.

„Eriku.“ Odtáhla se od něj a upravila si vlasy. „Měli bychom se vrátit.“

Začal něco namítat, ale ona už se otáčela. Neuvědomila si, že došli tak daleko od světel hotelu.

„Tak pojď,“ dodala stísněně.

Udělala jen několik kroků, když tu koutkem oka zahlédla nějaký pohyb. Vlevo od ní, na souši. Letmý jasný odlesk ve stínu.

Možná nějaké malé zvíře nebo pták. „Tak pojď, Eriku.“

Eric se rozhodl trucovat. „Jdi si sama, když chceš.“

No dobře. Co nejrychleji vykročila. Bosé nohy se jí bořily do měkkého, sypkého a navlhlého písku.

Světla hotelu se zdála být kilometry daleko. Napravo se táhl nezměrně obrovský oceán. Vlevo tma halila svah porostlý kosmatci. Audrey se mezi temnotou a oceánem cítila malá a zranitelná. Ten pocit se jí vůbec nezamlouval.

Otočila se a zahleděla se do tmy. Nic v ní neviděla. Možná tam ani nic nebylo.

Vtom za sebou zaslechla výkřik. Prudce se ohlédla a upřela oči do tmy. Něco se tam dělo – nějaký pohyb.

„Eriku? Eriku!“

Další výkřik. A hlasitější, hrozivý zvuk, který Audrey slyšela i přes hukot oceánu. Hluboké hrdelní zavrčení nějakého velkého zvířete.

Do stran se rozletěly gejzíry písku. Audrey rozeznávala, jak se uprostřed něco zmítá. „Eriku! Co se děje?“

Zmítání ustalo. Audrey nejistě pokročila kupředu. „Eriku?“

Ve tmě se cosi zablýsklo a vyrazilo to k ní.

To nebyl Eric, ale něco modrého a lesklého. Jako optická iluze, která tam v jednu chvíli je a v další už ne. Audrey se snažila zaostřit pohled – a čas, který tím ztratila, se jí stal osudným. Když toho tvora konečně spatřila, už byl skoro u ní.

Panebože – to bylo neuvěřitelné. Ve Světě stínů vypadal jako vlk. Obrovský, statný, ale pořád jenom vlk. Tenhle tvor… byl jako duch.

Jako kdyby ho někdo načrtl světélkující barvou přímo do vzduchu a mezi tahy štětce nic nebylo. Nešlo přímo o kostru, ale o něco ještě horšího. O přelud. O přízrak vlka.

Vrčení však znělo skutečně.

Audrey se otočila a dala se na útěk.

Vlk byl těsně za ní. I přes hukot oceánu a vlastní vzlykavé nádechy slyšela jeho vrčení. Začínaly ji bolet nohy a bořila se do měkkého písku, který ji brzdil. Jako kdyby běžela ve zpomaleném záběru.

Světla se blížila. Kdyby se dokázala dostat až k nim…, ale byla příliš daleko. Neměla šanci.

Země se před ní otevřela.

Tak to aspoň vypadalo. V šedém písku se objevila černá díra s mihotavými modrými jiskřičkami po okrajích.

Písek, který byl dosud proti ní, jí teď pomohl – stačila zabrzdit a padnout na kolena těsně před dírou. Nevěřícně se podívala dolů.

Panebože. Něco takového ještě neviděla. Nekonečná, věčná černota. Jen úplně dole na dně možná zahlédla odlesky modrého plamene.

Víc toho Audrey vidět nechtěla. Vrávoravě se postavila a vyběhla ke svahu po své levici. Jestli se jí podaří vyšplhat těmi kosmatci, snad se tam někde ztratí.

Přízračný vlk byl ale rychlý. Vynořil se vlevo od ní a odřízl jí cestu, takže musela změnit směr. Zatočil za ní a znovu ji přiměl uhnout. Naháněl ji zpátky k černé díře.

Klopýtla a uslyšela za sebou zavrčení. Na zátylku ucítila horký dech.

Nedokázala vydat ani hlásku, i když v duchu křičela. Vyhrabala se na nohy a znovu se dala do běhu.

Tam, kam ji přízrak naháněl. Uvědomila si to příliš pozdě. Přímo před ní byla ta díra. Pod jejíma nohama. Tentokrát nedokázala zastavit včas.

10. kapitola

Uprostřed skoku ji něco ohromující silou srazilo ke straně. Tvrdě jako v ragby. Dopadla na zem a obličejem se zabořila do písku. Nebyla v té díře, ale na pláži.

Nad ní probíhal zápas. Přímo nad ní. Jako by se tam pral celý ragbyový tým. Zastřené vrčení, hekání a najednou kníknutí. Kolem ní vířil písek.

Potom všechno utichlo.

Audrey ještě chvíli nehybně ležela, pak se překulila na záda a rozhlížela se.

Vedle ní se v polosedu krčil Tom s divoce rozcuchanými vlasy a podrápaným obličejem. Přerývaně oddechoval. V ruce držel zavírací nůž – jeho ostří nebylo lesklé, ale tmavé. Vlk zmizel, a stejně tak černá díra.

„Je mrtvý?“ vypravila ze sebe Audrey. Slyšela ve vlastním hlase hysterii.

„Ne. Skočil do toho kráteru a pak zmizel i ten.“

„Aha,“ řekla Audrey, podívala se na Toma a zamrkala. „Vážně se musíme přestat setkávat takhle.“ Pak se zhroutila zpátky do písku.

„Audrey! Kde jsi? Audrey!“

Tak vyděšený hlas slyšela Audrey jen párkrát v životě, ale vznášela se na endorfinovém oblaku a vzmohla se sotva na to, aby chabě mávla rukou. Ani nepootočila hlavu.

„Tady jsme!“ zavolal Tom. „Tady!“

Objevila se Jenny a klekla si k nim. „Panebože, co se stalo? Jste v pořádku?“

„Byl tu ten vlk,“ odpověděl Tom. „Audrey je v pořádku, jenom je v šoku.“

„A co ty? Proboha, Tome, ty krvácíš!“

Audrey slyšela, jak se objali. Normálně by jim dopřála chvilku klidu, ale teď řekla: „Eric je tam vzadu. Nevím, co se mu stalo.“

„Půjdu se podívat.“ Tom se vymanil z Jennyina sevření a odklusal. Jenny se obrátila k Audrey. V šeru se leskly její zlaté šaty.

„Co se stalo?“

„Snažil se mě nahnat do díry. Do černé díry.“ A než se Jenny stačila zeptat, popsala jí propast, která se před ní otevřela. „Nevím proč, ale chtěl, abych tam spadla.“

„Panebože,“ zašeptala Jenny. „Panebože, Audrey, to je všechno moje chyba. A jestli je Eric mrtvý…“

„Není mrtvý,“ ozval se Tom, který se právě vrátil. „Dýchá a nevidím na něm ani žádnou krev. Vlk nechtěl jeho. Chtěl Audrey.“

Teprve teď se ho Jenny zeptala: „Co tu vlastně děláš?“

Tom se podíval na oceán. „Nečekal jsem, že se tady něco semele, ale nebyl jsem si jistý, a tak jsem pro všechny případy hlídkoval u hotelu. Když jsem viděl, jak jde Audrey dolů na pláž, dával jsem na ni pozor támhle z té plošiny.“

„Ach, Tome,“ vydechla Jenny.

„Ještěže tak,“ řekla Audrey a zvedla se ze země. Byla poškrábaná, ale zdálo se, že neutrpěla vážnější zranění. O jejích zbrusu nových šatech od Oscara de la Renty se to ovšem říct nedalo. „Škoda, žes nemohl zachránit i ty šaty.“

Když ale stoupali po písčité pláži k hotelu, zamyšleně dodala: „Vlastně jsi mi asi zachránil život, takže na těch šatech nezáleží.“

„Policii nemůžeme o Erikovi povědět my,“ řekla Jenny. „Jednak si nemůžeme dovolit ztrácet čas a jednak by nás mohli rozdělit. Ale nemůžeme ho tam jen tak nechat.“

Třásla se po celém těle – prožívala skoro stejně silnou reakci na přestálý stres jako Audrey. Hluboko uvnitř se však cítila pevná a rozhodná. Věděla, co je třeba udělat.

„Proč nemůžeme ztrácet čas?“ zeptal se Tom.

„Protože musíme sehnat ostatní,“ odpověděla Jenny. „Všichni si musíme promluvit.“ Významně se podívala na Audrey, která si pomalu upravovala vlasy a šaty. „Později to vysvětlím, teď mi prostě věř, Tome.“

Tomovy oříškově hnědé oči se váhavě zaleskly, ale po chvilce přikývl. „Dojdu se trochu umýt a zastavím se v recepci, abych jim řekl, že na pláži leží někdo v bezvědomí. Pak můžeme jít.“

Vzal s sebou i Jennyin vzkaz pro Briana. Psala v něm, že musí odejít bez něj a že se omlouvá.

Jenny zavřela oči a opřela se o zeď. Uvažuj, nakazovala si. Nesmíš se teď hroutit.

„Audrey, obě musíme zavolat rodičům. Musíme jim říct nějaký důvod, proč dnes nebudeme spát doma, a pak potřebujeme vymyslet, kam půjdeme. Nevíš, kolik tak stojí hotelový pokoj?“

Audrey nemohla odpovědět, protože zrovna měla v puse dvě sponky do vlasů, ale její pohled hovořil jasně.

„Nebudeme podnikat nic nebezpečného,“ ujistila ji Jenny. „Ale musíme si promluvit. A podle mě budeme v bezpečí jenom pohromadě.“

Audrey si vyndala sponky z pusy a olízla si rty. „Co Michaelův byt?“ navrhla. „Jeho táta je na týden pryč.“

„To je geniální, Audrey. Ještě vymysli, co řekneme rodičům, a budeme v pohodě.“

Nakonec se rozhodly pro starý dobrý trik. Jenny zavolala matce, že přespí u Audrey. Audrey zatelefonovala domů a oznámila hospodyni Gabrielle, že zůstane u Jenny. Pak se spojily s Dee, která měla vlastní telefon, a řekly jí, ať přijede s džípem k hotelu. Tom mezitím zajel k sobě domů vyzvednout Michaela a nakonec se ještě vypravil pro Zacha. Podrážděný, ospalý Michael pustil všechny do svého bytu.

Před půl druhou v noci byli všichni pohromadě.

„Kofein,“ zamumlal Michael. „Potřebuju kafe, proboha.“

„Brzdí tě v růstu,“ řekla Dee. „Kazí ti oči.“

„Proč v lednici není nic kromě majonézy a dietní koly?“ zavolala Audrey z kuchyně.

„Někde by tam měl být nějaký smetanový sýr,“ odpověděl Michael. „A v kredenci je spousta popkornu. Jestli mě aspoň trochu miluješ, přineseš mi kolu a řekneš mi, co se děje. Spal jsem.“

„Já jsem málem přišla o život,“ odtušila Audrey a vyšla zpoza rohu právě včas, aby viděla, jak Michael vykulil oči. „Tumáte.“ Dala dietní kolu a pytlík popkornu každému kromě Dee, která si jen odfrkla.

Jsme to ale nesourodá skupina, pomyslela si Jenny, když se rozhlédla kolem sebe. Michael a Audrey seděli na gauči, Michael ve světle šedých teplákách, které nosil místo pyžama, a Audrey v troskách sexy černých šatů. Dee seděla z druhé strany vedle Audrey, nachystaná do akce v kraťasech a khaki topu, s dlouhýma nohama nataženýma před sebou.

Tom v křesle pro dvě osoby, rozcuchaný a krásný, v džínách a tmavomodré vestě. Zach na zemi u stolku v černém oblečení orientálního stylu – možná šlo o pyžamo, možná o běžecký úbor. Samotná Jenny seděla na opěradle křesla v třpytivých a sem zcela nevhodných zlatých šatech. Ani ji nenapadlo, že by se mohla převléknout.

Viděla, jak si Dee prohlíží její šaty, ale nedokázala jí oplatit lehce pobavený úsměv. Byla příliš vynervovaná.

„Tak vysvětlí mi někdo, co se děje?“ zeptal se Michael a chroupal popkorn.

„Ať začne Audrey,“ řekla Jenny a sepjala ruce, aby se jí tolik nechvěly.

Audrey stručně popsala, co se odehrálo.

„Ale co to bylo s tou dírou?“ zeptal se Michael, když domluvila. „Promiň, že se ptám, ale proč tě ten vlk prostě nezabil? Jestli je to ten, co napadl Gordieho Wilsona.“

„Protože hrajeme hru,“ odpověděla Jenny. „Novou hru.“

Dee z ní nespouštěla pronikavý pohled. „Viděla jsi Juliana,“ konstatovala.

Jenny přikývla a stiskla ruce ještě víc k sobě. Tom na ni ostře pohlédl, ale pak se s napjatými rameny odvrátil. Zach ji pozoroval s neproniknutelným výrazem. Černé oblečení ještě zvýrazňovalo jeho bledost. Michael si hvízdl.

Audrey se zády rovnými jako pravítko ji vyzvala: „Pověz nám o tom.“

Jenny poslechla. Nevyprávěla všechno, jen podstatu. Vynechala věci, které nikdo nepotřeboval vědět. Například to líbání.

„Řekl, že mi dá šanci, abych se vyvázala ze slibu,“ uzavřela. „Že si s námi zahraje novou hru a my všichni budeme hráči. A na konci řekl, že tou novou hrou jsou ovce a nestvůry.“

Audrey se zamračeně nadechla. „Jako ta hra, co hrály ty děti?“

„Jaký ovce a nestvůry?“ zeptal se Michael. „O tom jsem nikdy neslyšel.“

„Je to jako četníci a zloději,“ vysvětlila Jenny. „Hra začíná jako schovávaná – když jsi nestvůra, počítáš, dokud se všechny ovce neschovají. Když pak najdeš ovci, pronásleduješ ji – a pokud se jí dotkneš, je chycená. Odvedeš ji na svou základnu a držíš ji jako zajatce, dokud se tam nepřiplíží nějaká jiná a neosvobodí ji.“

„Nebo dokud nejsou pochytané všechny ovce a nestvůra je nesežere,“ dodala Audrey sklesle.

„Pěkná hra,“ poznamenal Zach a zase se ponořil do mlčení.

„Jestli hrajeme, měli bychom si ujasnit pravidla,“ řekla Dee.

„Možná bychom hrát nemuseli,“ řekla Jenny.

Všichni se na ni podívali. Uvědomila si, že se červená. Přemýšlela o tom od chvíle, kdy se podívala přes to balkonové zábradlí a viděla, jak Audrey odchází do tmy, a za tu dobu se dostala do značně melancholického rozpoložení.

„Jak to myslíš?“ zeptala se Dee s přimhouřenýma očima.

Jenny se přiškrceně zasmála. „No, možná bych to mohla prostě hned teď zarazit.“

Síla jejich protestů ji překvapila.

„Ne!“ zvolala Audrey. „Vzdát se klukovi? Jakémukoliv? V žádném případě. Nikdy.“

„Musíme bojovat,“ řekla Dee a pleskla se štíhlou pěstí do dlaně. „To přece víš, Jenny.“

„Budeme bojovat,“ potvrdil Tom vážně.

„Ehm, podívejte,“ začal Michael, ale Audrey ho dloubla loktem pod žebra. „Totiž… radši to nedělej.“

„Správně, ať tě to ani nenapadne,“ zamračila se Audrey. „Měla jsem dnes večer na kahánku, takže mám právo to říkat.“

„Nedovolíme ti to,“ doplnila Dee. Obě nohy teď měla opřené chodidly o zem a naléhavě se předkláněla. „Je to i náš problém.“

Jenny zčervenala výčitkami svědomí ještě víc. Oni to nechápou – nevědí, že málem dobrovolně kapitulovala.

„Je zlý,“ říkal právě Tom. „Nesmíš se jen tak vzdát a nechat zlo vyhrát jenom kvůli nám. Prostě nesmíš, Jenny.“

Do vášnivých námitek zazněl Zachův suchý hlas. „Myslím, že nemá smysl se o tom dohadovat, protože podle toho, co už Jenny říkala, to vypadá, že s tou novou hrou souhlasila.“

„Ano,“ potvrdila Jenny. „Nevěděla jsem… Když jsem souhlasila, myslela jsem si, že nechá vás ostatní na pokoji. Nenapadlo mě, že do toho budete zatažení.“

„A Julian řekl, že hra začala? To znamená…“

„Že ji Jenny nemůže nijak ukončit, ani kdyby nakrásně chtěla,“ dokončila Audrey rázně Zachovu myšlenku.

Dee se krvežíznivě usmála. „Jak jsem říkala, asi bychom si měli ujasnit pravidla.“

Podívali se na sebe. Jenny četla v jejich tvářích odhodlání. Byli v tom všichni společně, včetně Toma. Jako za starých časů. Jeden za všechny a všichni za jednoho.

Sedla si do křesla pro dva vedle Toma.

„Takže co musíme udělat, abychom vyhráli?“ zeptala se Audrey.

„Nenechat se chytit,“ zabručel Zach stručně.

Michael se mrzutě prohraboval sáčkem popkornu. „Jak? Tady nemůžeme zůstat napořád.“

„Tak jednoduchý to není,“ řekla Dee. „Existujou různý druhy her, ne? Ta první s tím papírovým domem byla jako dostihy. V dostihový hře jde o to, abyste se dostali ze startu do cíle v určitým čase – nebo před všema ostatníma.“

„Jako Člověče, nezlob se,“ řekla Jenny.

„Spíš jako Skluzavky a žebříky!“ řekl Michael vzrušeně. „Vzpomínáte? Házelo se kostkou a postupovalo se po herní ploše – a někdy jste postoupili po žebříku nahoru, jako jsme chodili po schodech v tom papírovým domě. A jindy jste zase sklouzli dolů…“

„Jako my z prvního patra,“ přikývla Dee.

„Taky jsme tu hru měli,“ poznamenal Zach s letmým pohledem na Jenny. „Jenže ta naše se jmenovala Hadi a žebříky.“

„To je fuk. Podstatné je, že ve spoustě her se závodí,“ navázala Dee, vstala a začala přecházet po místnosti sem a tam. „Pak ale jsou taky lovecký hry – a ty jsou vlastně nejstarší ze všech. Třeba schovávaná, která vznikla jako trénink lovu divokých zvířat.“

„Jak to víš?“ zeptal se Michael podezřívavě.

„Řekla mi to Aba. A hra na babu je zase chytání domácího zvířete. Tahle Julianova nová hra je lovecká.“

Tom sklíčeně pokrčil rameny. „Takže nás hodlá pronásledovat a pochytat jako zvířata.“

„Chce si z nás udělat trofeje,“ řekl Zach tiše. „Jako má můj otec.“

„Ne, takový ne,“ namítla Dee, zastavila se a podívala se na něj. „Ty jsou mrtvý. Tohle je spíš hra, ve které pochytaný zvířata dáš do ohrady, aby tam čekaly na porážku.“

Michael se málem zadusil kolou, jak v něm hrklo.

„Ale je to pravda,“ trvala na svém Dee. „Neřekl, že nás bude postupně zabíjet. Řekl, že nás zajme – dokud ostatní nenajdou jeho základnu.“

Michael si otřel pusu a zachraptěl: „Tak jí pojďme najít rovnou, ať si to celý ušetříme.“

„O to ale právě jde,“ řekla Dee a sedla si na okenní parapet. „Jak ji najdeme?“

„Nijak,“ odpověděl Zach. „Je to beznadějný.“

Tom se nepřítomně díval před sebe. „Možná by to šlo i jinak…,“ řekl pomalu, zarazil se a zavrtěl hlavou. Jenny se nelíbil jeho výraz. A nelíbilo se jí, jak mu žhnuly zelené skvrnky v očích.

„Tome…,“ začala, ale to už ji oslovila Audrey.

„Neřekl ti nic víc, Jenny? O své základně?“

„Ne,“ zavrtěla Jenny hlavou. „Jenom že nás tam bude držet, než nás odnese do Světa stínů.“

„Takže základna není ve Světě stínů,“ řekla Dee.

„Díkybohu,“ zahučel Michael.

„Ale ať je, kde je, vede tam cesta nějakou dírou?“ zeptala se Audrey. „Skvělé. To si ráda nechám ujít, díky.“

„Ty díry jsou podle mě náramně zajímavý,“ poznamenal Michael zamyšleně.

„Možná proto, že máš sám díru místo mozku,“ odsekla Audrey s příkrostí, kterou vůči Michaelovi nepoužila už několik týdnů.

Michael po ní vrhl polekaný pohled, dost odlišný od obvyklého raněného výrazu. „Ne, vážně,“ řekl. „Něco mi to připomnělo. Příběh od Ambrose Bierceho – ta knížka tu nejspíš někde je.“ Rozhlédl se po stěnách obestavěných knihovnami, které představovaly hlavní zařízení obýváku. Michaelův otec psal naučné knihy a byt byl plný divných věcí. Modelů raket, plakátů neznámých sci-fi filmů, zvláštních masek – ale hlavně knih. Ty se ani nevešly na police a ležely v hromadách na zemi, takže Michael jako obvykle nemohl najít tu, kterou hledal.

„To je fuk,“ řekl nakonec. „Ambrose Bierce napsal trilogii o nevysvětlitelných zmizeních a jedno se týkalo šestnáctiletýho kluka. Jmenoval se Charles Ashmore a jednou v noci, když napadl sníh, se vydal k pramenu pro vodu. Jenže se už nikdy nevrátil. Rodiče se šli podívat, kde se zdržel, a sledovali jeho stopy, který vedly k pramenu, ale v půlce cesty prostě skončily.“ Michael dramaticky ztišil hlas. „Nikdo už ho nikdy neviděl.“

„Super,“ řekla Jenny. „Ale co to má společného s námi?“

„No, ten příběh měl být vymyšlený, chápete? Ale v knize byl i díl, ve kterým jeden německý doktor – doktor Hern nebo tak nějak – přišel s teorií o tom, jak ti lidi zmizeli. Podle něj jsou ve viditelným světě prázdný místa, trochu jako díry v ementálu.“

„A ten kluk do jedný spadl?“ zeptala se Dee pozorně.

„Spadl, nebo ho tam vtáhli. Jak jsem říkal, ty příběhy měly být fikce, ale co když takový prázdný místa opravdu existujou? A co když je Julian dokáže… ovládat?“

„To je hrozný pomyšlení,“ řekla Dee. „Líbí se mi.“

„Chceš říct, že všichni lidi, kteří zmizeli, se propadli do Světa stínů?“ zeptala se Audrey.

„Možná ne všichni, ale některý možná jo. A možná taky ne až do Světa stínů, ale jenom kus cesty. Když v tom příběhu šla Charlesova matka další den kolem místa, kde ten kluk zmizel, slyšela jeho hlas. Každý den ho slyšela slaběji a slaběji, až ztichl úplně.“

„Místo na půli cesty,“ zašeptala Jenny. „Jako ten obchod Další hry – mezi Světem stínů a naším světem.“

Dee se na ni podívala. „Něco jako Julianova základna, co? Úkryt, kde nás schová, dokud nás neodnese do Světa stínů.“

„Člověk slýchá o různých vírech ve Stonehenge nebo arizonský Sedoně,“ dodal Michael. „Připomínala ti ta díra vír, Audrey?“

„Byla velká a černá,“ odpověděla Audrey stroze. „Nevím, jak může připomínat vír.“ Ale dala Michaelovi dárek ze svého pytlíku popkornu, modrou plastovou lupu, a Michael ji přiložil ke svému dárku, miniaturní baseballové kartičce.

Jenny si nepřítomně pohrávala s vlastním dárkovým balíčkem, aniž by si ho pořádně všímala. „To nám nepomůže najít tu základnu,“ řekla. „Jedině že bychom skočili do jedné z těch děr, ale pak se zase asi už nedostaneme ven.“

„Úplně se zavřela,“ přikývl Tom. „Když se do ní vrhnul ten vlk, prostě zmizela. Myslím, že bych ani nedokázal najít to místo.“

„V každém případě bych čekal, že je Julian dokáže přemísťovat,“ pokračoval Michael, ale Jenny najednou zalapala po dechu.

Roztrhla svůj balíček a bezděčně si pohrávala s dárkem, když tu něco upoutalo její pozornost.

„Co je to?“ zeptala se Dee a seskočila z parapetu.

„Knížka básní – nebo tak něco.“ Byla to velice malá knížka na levném papíře a s velkým tiskem. Jeden verš na stránku. Na to, že šlo o dárek k popkornu, se ale jednalo o hodně zvláštní báseň.

Jenny přečetla:

„Uprostřed slova, jež vyřknout chtěla

uprostřed toho, jak smála se šťastně

tiše a náhle zmizela zcela

Snárk totiž Boťouch byl vlastně.“

V místnosti se rozhostilo naprosté ticho.

„Mohla by to být náhoda,“ poznamenal Zach pomalu.

Michael zavrtěl hlavou. „Ty verše jsou špatně. Ve skutečnosti zní jinak – tuhle knížku mám určitě.“ Zašel do ložnice a vynořil se s Alenkou v říši divů a dalšími příběhy. „Jsou z básně o lovu imaginárních zvířat, Snárků. Jenže některý Snárkové jsou ve skutečnosti Boťouchové a ti loví vás. Jeden z lovců nakonec najde Snárka, ale ukáže se, že to byl právě Boťouch. V tý básni je ale ten lovec on: uprostřed slova, jež vyřknout chtěl, uprostřed toho, jak smál se šťastně… Vidíte?“

„Popkornáři by se takhle nespletli,“ poznamenal Tom s ironickým úsměvem.

„Ne,“ zašeptala Jenny. „Je to od Juliana. Ale píše o tom, co se dnes už málem stalo, nebo o něčem, co se teprve odehraje?“

Ticho se protahovalo. Tom vraštil čelo, Dee přecházela po místnosti jako jaguár, Zachary napjatě mhouřil oči.

Michael odložil knihu. „Podle tebe nám dává vodítka?“

„Bylo by to podle něj fér – aspoň myslím,“ odpověděla Jenny. „A nezapomeňte, že na tom balkoně mi taky dal určité vodítko. Říkal, že nejdřív půjde po malé Červené karkulce.“

Všichni si vyměnili zamyšlené pohledy. Najednou se Dee prudce otočila, ohnala se pěstí a vykopla. „V tom případě máme šanci!“

Přeskakovalo mezi nimi vzrušení jako jiskry v hořící roznětce.

„Jestli rozluštíme vodítka včas a pak ohlídáme osobu, na kterou ukazují…,“ pokračovala Dee.

„Určitě je rozluštíme! Vždycky jsem chtěl být Sherlock Holmes,“ řekl Michael.

„Snad by to mohlo fungovat,“ připustil Tom a v jeho oříškových očích se rozzářilo nové světlo.

Dee se zvonivě rozesmála. „Jasně že to bude fungovat! Porazíme ho.“

Všeobecné nadšení nakazilo i Jenny. Třeba se jim opravdu podaří Juliana přechytračit. „Nebude to snadné…“

„Ale dokážeme to,“ řekla Audrey. „Protože musíme.“ Zamrkala na Jenny dlouhými řasami a posbírala několik prázdných plechovek od koly, aby je odnesla do kuchyně.

„Radši začneme s tím, co máme,“ navrhl Zach a zahleděl se na Jennyinu knížku s hádankou.

„Jestli už nejde s křížkem po funuse,“ řekl Michael. „Totiž, pokud jde o Audrey… nebo bych ti měl říkat malá Červená karkulka?“ zavolal do kuchyně.

„Říkej mi madam,“ odpověděla Audrey zpoza rohu. Zjevně se jí vrátila dobrá nálada. „Nebo mi říkej Al,“ ocitovala písničku Paula Simona a pustila se do zpěvu. „Můžu ti říkat Betty, a Betty, až mě oslovíš, můžeš mi říkat…“

„Tak co?“ zavolal Michael, když Audrey zmlkla. „Jak ti můžu říkat?“

Audrey neodpověděla a Michael si odfrkl. „Ženské.“

Zach zrovna říkal: „Jo, ale co když je to nový vodítko? Píše se v ní o někom v ženském rodě, takže to musí být buď…,“ ale Jenny ho slyšela jako z velké dálky. Napínala uši a najednou se nedokázala nadechnout.

„Audrey?“ zavolala. Rachot plechovek z kuchyně ztichl. „Audrey? Audrey?!“

Všichni se na ni podívali. Něco v jejím hlase je poplašilo. Nejspíš je v něm znát moje panika, pomyslela si Jenny. Oplácela jim pohled, ale jejich obličeje jí plavaly před očima. Z kuchyně se stále neozýval sebemenší zvuk.

Jenny vyskočila a vyběhla. K rohu se dostala jako první, dokonce dřív než Dee. Podívala se do kuchyně.

Od sníženého stropu se odrazil její výkřik.

„Ne! Ne! Panebože, ne!“

11. kapitola

K uchyně byla prázdná. Z kohoutku tekla voda a ve vzduchu visel zvláštní, pronikavý pach. Uprostřed zeleného lina spočívala papírová figurka.

Byla ohnutá do sedu a jednu paži měla zvednutou ve výsměšně ležérním gestu. Jako kdyby Audrey říkala: „Tady jsem. Kde jste byli vy ?“ Bylo to odporné.

Tom položil Jenny dlaně na ramena a snažil se ji uklidnit. Vytrhla se mu a zvedla groteskní postavičku z podlahy. Byla to figurka, kterou Audrey používala ve Hře. V první Hře s papírovým domem. Obličej nakreslila sama Audrey a vybarvila si vlasy i šaty Joeyho voskovkami. Jenny tu figurku neviděla od chvíle, kdy ji zabalila se zbytkem Hry do bílé krabice. Najednou si uvědomila, že v Angelině kůlně figurky chyběly. Nebyla tam žádná.

Voskovkový obličej vzhlížel k Jenny s potutelným úsměvem znázorněným obloučkem ve tvaru písmene U  světle růžové barvy. Jako kdyby figurka věděla, co se stalo se skutečnou Audrey, a měla z toho škodolibou radost.

„Ach bože. Panebože,“ opakovala Jenny vzlykavě. Figurka se jí převrátila v prstech. Celá kuchyně se houpala.

„To není možný,“ vydechl Michael a protlačil se kolem ostatních. „Kde je?“ Podíval se na Jenny a chytil ji za ruku. „Kde je?“

Tom po něm sáhl. „Pusť ji.“

„Kde je Audrey?!“

„Řekl jsem, abys ji pustil!“

„Uklidněte se, oba!“ napomenula je Dee nebezpečně tichým hlasem.

„Ale jak se odtud dostala?“ rozpřáhl Michael ruce. „Byli jsme hned za rohem a nic jsme neslyšeli. Nic se jí nemohlo stát. Byli jsme u ní.“

Dee si klekla na zem a přejela prsty po linu.

„Tady je tmavší, vidíte? Celý tenhle kus. A je cítit spáleninou.“

Jenny už si toho všimla taky: na podlaze byl kruh tmavší zelené zhruba o metrovém průměru.

Tom pořád držel Michaela, ale mluvil mírněji. „Ty jsi neviděl tu díru na pláži, Míšo. Ta nedělala žádný hluk. Tak odtud zmizela.“

„Uprostřed slova, jež vyřknout chtěla, uprostřed toho, jak smála se šťastně,“ ocitoval za nimi Zachary.

Jenny se k němu prudce obrátila. S hubenou, soustředěnou tváří a tmavými kruhy pod očima vypadal jako nějaký prorok zkázy. Když se ale jeho pohled střetl s jejím, Jenny viděla, jak ho to zasáhlo. V ruce pořád měl tu knížku.

Jenny cítila, že konečně zase začíná mít jasno v hlavě. Slzy a hysterie Audrey ani nikomu jinému nepomůžou. Podívala se na pomačkanou papírovou figurku v dlani.

Byla to její chyba. Audrey se propadla pryč z tohoto světa a byla to Jennyina chyba, stejně jako Summeřina smrt. Audrey ale ještě není mrtvá.

„Najdu ji,“ řekla Jenny tiše papírové figurce. „Najdu ji a pak tě roztrhám na kousíčky. Tuhle Hru vyhraju.“

Figurka ji dál sledovala s prohnaným, voskovkovým úsměvem, nevzrušeným a zlomyslným.

Michael popotahoval a mnul si nos. Dee zkoumala podlahu jako ebenová stopařka.

„Takový stopy by po sobě mohlo nechat UFO,“ řekla. „Při přistání. Dokonalý kruh.“

„Nebo magický kola,“ hlesl Michael zastřeně. „Hrozně se takových věcí bála – bájí a legend, víte?“ Tom ho poklepal po zádech.

„Erlking,“ pronesla Jenny vážně a natáhla se kolem Toma k Michaelovi. „Minule jsme ji zachránili, Michaeli, a zachráníme ji i tentokrát.“

Dee ladně vstala. „Asi bychom odteď měli všichni zůstávat pohromadě,“ řekla.

Zach přistoupil k Jenny. Všichni stáli blízko u sebe, v těsném hloučku uprostřed kuchyně, a Jenny cítila, jak z ostatních čerpá sílu.

„Můžeme spát v obýváku,“ navrhl Michael. „Na podlaze. Odsuneme nábytek.“

Donesli si z ložnic přikrývky a matrace a v šatně našli spací pytle. Jenny si v koupelně svlékla zlaté šaty a natáhla si Michaelovy staré tepláky. Lesklý úbor nacpala do koše na prádlo – už nikdy ho nechtěla vidět.

Děsilo ji, že je sama, byť jenom na minutu.

Jiné vodítko ale nedostali. Julian by neměl podniknout nic dalšího bez nového vodítka. Nebylo by to fér.

„Nebylo by to sportovní ,“ procedila mezi zuby ke zdi. Najednou ji napadlo, že ji Julian možná slyší. A snad dokonce i vidí – sledoval ji přece ze stínů celé roky. Bylo to znepokojivá představa, že nikde nemá soukromí, ale teď doufala, že ji Julian opravdu poslouchá.

„Není to žádná hra, když nebudeme mít sebemenší šanci,“ dodala tiše, ale důrazně.

V obýváku si sedla na matraci vedle Toma. Objal ji kolem ramen a ona se o něj opřela. Byla vděčná za jeho teplo a podporu.

Jestli se v tom všem dala najít aspoň nějaká útěcha, spočívala v tom, že je Tom zase s ní. Přitulila se k němu a zavřela oči. Takhle může zapomenout na Juliana, na všechno temné a hrozné. Tomova silná ruka našla její a pevně ji sevřela.

Pak ucítila, jak stisk povoluje. Vnímala změnu v Tomově těle. Celý ztuhl. Zvedl její ruku a podíval se na ni.

Ne, ne na její ruku. Na ten prsten.

Zlatý kroužek, který ji večer studil jako led, se ohřál na tělesnou teplotu a Jenny si už několik hodin ani neuvědomovala, že ho pořád má.

Teď tu ruku vystrašeně vytrhla z Tomova sevření a pokusila se prsten stáhnout. Nešlo to.

Mýdlo , pomyslela si. Znovu zatáhla a zakroutila kroužkem, až jí zčervenal prst. Mýdlo, máslo nebo…

Nic nepomůže.

Věděla to i bez zkoušení. Prsten zůstane na prstě. Mohla se snažit sebevíc, ale nesklouzne jí, dokud Julian nebude chtít. Kdyby ho dokázala sundat, možná by se jí podařilo změnit slova na vnitřní straně – a to by Julian nikdy neriskoval. Říkal, že pronesení nebo zapsání slov přispívá k jejich vyplnění. Nikdy by neriskoval, že Jenny změní slova a tím i svůj osud.

„My tuhle Hru vyhrajeme,“ řekla temnotě v Tomových očích. „A až vyhrajeme, budu vysvobozená ze svého slibu.“ Její hlas zněl téměř prosebně, ale Tomův výraz zůstával kamenně chladný. Znovu odešel a nechal tady místo sebe zdvořilého cizince.

„Radši se vyspíme,“ řekl a obrátil se ke své přikrývce.

Jenny zůstala sedět. Cítila nápis na vnitřní straně prstenu, jako kdyby se jí písmena vpalovala do kůže.

Nic není strašidelnější, než když se člověk probudí a neví, kdo je, ani že se zrovna vzbudil. Právě to se stalo Jenny v neděli ráno. Otevřela oči a v první chvíli netušila, kde je nahoře a kde dole. Neznala svoje místo ve světě, v čase a prostoru.

Pak si vzpomněla. Michaelův obývák. Jsou tady kvůli Julianovi.

Sedla si tak prudce, až se jí zatočila hlava, a honem se rozhlédla po ostatních.

Byli tu všichni. Michael se pod dekou schoulil skoro do klubíčka, Dee se natáhla na gauči jako spící lvice. Zach odpočíval na zádech na zemi, s blonďatým ohonem položeným na polštáři. Tom ležel vedle ní, obličejem natočeným k Jenny a s jednou rukou nataženou směrem k ní. Jako by po ní ve spánku bezděčně sáhl.

Jenny se na něj chvíli mlčky dívala. Ve spánku vypadal jinak, velice mladě a zranitelně. Někdy ho milovala tolik, že cítila lásku jako fyzickou bolest v prsou.

Dee zívla, protáhla se a zvedla se do sedu. „Jsme tu všichni?“ zeptala se. Okamžitě byla plně při vědomí. „Tak vykopeme Michaela z postele a donutíme ho, aby nám udělal snídani. Jsme hosti.“

Jakmile se Tom vzbudil, stáhl ruku k sobě a vyhnul se Jennyině pohledu.

„Fakt si myslíš, že nám to projde?“ zeptal se Michael pochybovačně.

„Musí,“ odpověděla Jenny. „Co jiného jim můžeme říct? Je nám líto, vaši dceru někdo unesl, ale nedělejte si starosti, my ji zachráníme?“

„Bude to v pohodě, jestli nám otevře hospodyně,“ řekla Dee. „Promluvím s ní a ty zatím půjdeš nahoru.“

„Pak se zastavíme u tebe,“ pokračovala Jenny, „a ty můžeš říct rodičům, že budeš u mě. Zach zase rodičům, že bude u Toma, a Tom…“

„Otázka je, jestli to spolknou,“ skočil jí Michael do řeči. „Nebavíme se o jedný noci. Hledání tý základny třeba potrvá řadu dní.“

„Povíme jim, že pracujeme na školním projektu,“ řekla Jenny. „A ten že zabere několik nocí. Přesvědčíme je. Musíme.“

Vykročila s Dee a Zachem k Deeině džípu, zatímco Tom a Michael jeli za nimi ve sporťáku. Tom na ni celé ráno nepromluvil jediné slovo a Jenny se snažila co nejvíc skrývat levou ruku. Měla pocit, jako kdyby ten prsten byl odznak hanby.

Rozhodli se, že odteď budou jezdit všude společně. Nikdo nesměl zůstat sám a všech pět se mělo pokud možno držet na jednom místě. Zastavili u Audreyina domu a Dee s Jenny zaklepaly na dveře. Kluci je sledovali z chodníku.

„Dobrý den, Gabrielle,“ pozdravila Dee hospodyni, která jim otevřela. „Jsou tady Myersovi? Hm, to je škoda. Mohla byste jim vyřídit, že Audrey a já strávíme pár nocí u Jenny?“

Jenny mezitím spěšně vyběhla do prvního patra majestátního domu a o pár minut později se vrátila s plnou náručí oblečení. „Audrey mě poprosila, abych jí vyzvedla pár věcí,“ zašvitořila na hospodyni a obě se s Dee rychle vzdálily.

„Uf!“ ulevila si Dee zpátky v džípu. Jenny se v očích leskly slzy. Plná náruč Audreyiných svršků v ní vyvolala další nápor výčitek svědomí. Ale musely to udělat. Audrey by nikdy nikde nepřenocovala bez několika možností, co si vzít na sebe.

„Nejspíš jsme měli vzít i její auto,“ poznamenala Dee. „Bez toho se taky nikam nehne.“

„Možná později,“ odpověděla Jenny. „Vzala jsem v jejím pokoji klíčky.“

„Další oběť,“ řekl Zach ze zadního sedadla.

Tom to s rodiči rychle vyřídil a za chvíli se s Michaelem vynořili z domu ve španělském stylu každý s rancem oblečení.

„Vzali jsme i pár učebnic,“ řekl Michael, „aby to vypadalo věrohodněji.“

Jennyina matka byla v kostele, a tak Jenny zavolala na otce, který stál nakloněný nad bazénem a zápolil s plovoucí čističkou. „Na pár dní zůstanu u Dee, tati! Pracujeme na velkém projektu z fyziologie!“

„Občas nám brnkni, ať víme, že žiješ,“ řekl otec a nahrbil se, aby si posunul brýle výš. Ani na okamžik nepouštěl z ruky čističku.

Jenny se na něj polekaně podívala, ale pak jí došlo, že to byl vtip. Pan Thornton si často stěžoval, že je otcem puberťačky s bohatým společenským životem. Jenny ho překvapila tím, že k němu přiběhla a políbila ho na zpocenou tvář.

„Spolehni se, tati. Mám tě ráda.“ A zase odběhla.

Do problémů se dostali u Zacha.

Předchozí úspěchy je ukolébaly a před domem na Quail Run zastavili bez sebemenších obav. Jenny šla se Zachem do garáže, zatímco ostatní mluvili s Jennyinou tetou Lily.

„Ty máš učebnice tady?“

„Výtvarný ano. A asi bych si měl vzít i baterku.“ Sundal jednu z háčku na zdi.

Jenny se rozhlédla po ateliéru, který si Zach zřídil v garáži. Připomněl jí Juliana. To, jak se Julian v papírovém domě vydával za Zacha. Nervózně se podívala na obří nástěnnou fotografii zachycující stoly ze školní kavárny vyskládané do krásné pyramidy, která téměř zablokovala východ – čtyři stoly na šířku podstavy, čtyři na výšku. Zach ji pořídil minulý rok poté, co Jenny s Tomem a Dee celý večer skládali stoly na sebe. Pak je nechali v pyramidě, aby je tak ráno našli zaměstnanci kavárny.

Jenny se snažila myslet na zábavu, kterou si toho večera užili, a její vzpomínky dodávaly šedým tónům obrázku barvy, ale nedokázala se soustředit. V duchu pořád viděla, jak se Zachova tvář proměňuje v Julianovu. Pod prsty cítila Julianovy jemné vlasy.

„Jsi v pořádku, Jenny? Nějak jsi zčervenala.“

„To nic, to nic, jsem v pohodě.“ Zrudla ještě víc a spěšně změnila téma: „Co jsi dělal v poslední době? Už dost dlouho jsi mi neukázal nic nového.“

Zach nepatrně nahrbil ramena a sklopil oči. „Měl jsem jinou práci,“ odpověděl.

Jenny zamrkala. To byla novinka. Že by si Zach neudělal čas na fotky? Ale musela pokračovat v konverzaci – bála se tíživého ticha.

„Co je tohle?“ zeptala se a dotkla se otevřené učebnice, která ležela na stole.

„Magritte,“ odpověděl Zach stručně.

„Magritte? To byl malíř, ne?“

„Belgický surrealista.“ Zach zvedl učebnici a upřeně se na ni zahleděl. „Podívej se na tohle,“ řekl a ukázal na jinou stránku. „Uvažoval jsem o tom, že bych udělal něco s podobnou atmosférou. Přál bych si…“ Zmlkl.

Jenny se podívala na divný obrázek. Zachycoval hnědou dýmku, jakou kouřil Audreyin otec, pod níž bylo napsáno: Toto není dýmka .

Jenny zírala na obrázek a připadala si hloupě. Zach napjatě čekal na její reakci.

„Ale… ale je to dýmka,“ řekla plaše a poklepala na hnědou troubel.

Zach nespouštěl oči z knihy. „Není.“

„Je.“

„Není. Obrázek dýmky není dýmka.“

Na okamžik to pochopila, ale pak jí porozumění opět proklouzlo mezi prsty. Rozbolela ji z toho hlava, ale zároveň to v ní vyvolalo nejasně vzrušující, mystický pocit.

„Obraz není realita,“ rozvedl to Zach tiše, ale důrazně. „I když ho tak často bereme. Ukážeme dítěti obrázek psa a řekneme: Tohle je pejsek . Jenže není. Je to jenom obraz.“ Po očku se na ni podíval a dodal. „A papírový dům není dům.“

„Pokud nemáš po ruce někoho, kdo umí proměnit obraz v realitu,“ podotkla Jenny a oplatila mu významný pohled.

„Možná je svým způsobem umělec,“ řekl Zach a nalistoval jinou stránku. „Vidíš? Tohle je slavný obraz.“

Šlo o další extrémně zvláštní obrázek, ale chvíli trvalo, než jste si uvědomili, co je na něm divného. Zachycoval okno v místnosti a za ním pěknou krajinu s kopci, stromy a mraky. Jenže pod oknem byly tři kovové tyčky, jako nohy stojanu. Malířského stojanu , uvědomila si najednou Jenny. Před oknem ve skutečnosti stál podstavec s plátnem, ale malba tak přesně zapadala do krajiny za ní, že byla téměř neviditelná.

Člověka napadalo: Kde je malíř, který tu podstavec nechal? A kdo vůbec mohl namalovat obraz, který tak přesně zapadá do reality?

„To je zvláštní,“ řekla Jenny. „Líbí se mi to.“ Usmála se na Zacha s pocitem, že mají společné tajemství. Viděla, jak se jeho výraz mění, ale pak se odvrátil a v očích se mu usadil nepřítomný výraz.

„Je důležité uvědomovat si rozdíl mezi obrazem a realitou,“ řekl tiše. Znovu se na ni pokradmu podíval, jako by zvažoval, jestli jí má prozradit další tajemství. Jako by zvažoval, jestli se jí dá věřit. Pak téměř bezstarostně dodal: „Víš, dřív jsem si myslíval, že imaginární světy jsou bezpečnější než svět reálný. Pak jsem viděl skutečný imaginární svět a bylo to…“ Zarazil se.

Jenny jeho výraz polekal. Položila mu dlaň na paži. „Já vím.“

Podíval se na ni. „Vzpomínáš, jak jsme si jako děti hrávali v sadu? Tenkrát nám nepřipadalo tak důležitý dělat rozdíl mezi realitou a fantazií. Ale teď to důležitý je. Pro mě ano.“

Ach. Jenny najednou pochopila. Není divu, že byl Zach v poslední době tak zádumčivý. Jeho fotografie, jeho umění už nebylo bezpečné. Pošpinil je jejich prožitek ve Světě stínů. Zach musel poprvé v životě čelit přímo realitě.

„Proto jsi neudělal žádné nové fotky,“ zašeptala Jenny. „Viď? Máš… máš tvůrčí krizi.“

Zase svěsil jedno rameno. „Prostě jsem neviděl nic, co bych chtěl vyfotit. Dřív jsem vídával takový věci v jednom kuse a chtěl jsem je fotit – ale v poslední době mě to zkrátka nebere.“

„To je mi líto, Zachu.“ Ale jsem ráda, žes mi to řekl . V tu chvíli si byla s bratrancem velice blízká. Pokračovala tiše: „Možná až bude po všem…“

Vyrušilo je bouchnutí dveří. Klidná chvilka skončila. Ve dveřích stál Zachův otec.

Krátce pozdravil Jenny a obrátil se k Zachovi.

„Tady jsi,“ spustil. „Jak to, že jsi včera v noci odešel a nikomu jsi nic neřekl?“

Jenny si nikdy nebyla jistá, jestli má strýčka Billa ráda. Byl to chlap jako hora, s velkýma chlupatýma rukama a setrvale brunátným obličejem.

Zach chladně, bezvýrazně odpověděl: „Jenom jsem šel přenocovat jinam. Je to snad zločin?“

„Je, když o tom neřekneš matce nebo mně.“

„Nechal jsem vzkaz.“

Pan Taylor zbrunátněl v obličeji ještě víc. „Nemluvím o vzkazu. Co se to s tebou děje? Dřív jsi trávil většinu času zalezlý tady…,“ máchl rukou ke garáži, „a teď jsi věčně pryč. Tvoje matka říká, že chceš strávit další noc mimo dům.“

„Mám projekt do…“

„Tak ho můžeš dělat tady. Nebudeš spát mimo dům uprostřed týdne. Na to zapomeň.“

Jenny se zhoupl žaludek, jako kdyby se s ní řítila k zemi výtahová kabina. Otevřela pusu a snažila se vymyslet, co by na to mohla říct. Ze strýcova výrazu ale poznala, že ho nic nepřesvědčí. Byl tvrdohlavý jako Zach; ještě tvrdohlavější.

Na odchodu za sebou zabouchl dveře.

Jenny se ohromeně otočila. „Co budeme dělat?“

„Nic.“ Zach s odvráceným obličejem zaklapl učebnici a vrátil ji na polici z lisovaného dřeva.

„Ale Zachu, musíme…“

„Podívej, když se s ním začneš dohadovat, jenom ho dožereš ještě víc – a může začít obvolávat ostatní. Chceš, aby mluvil s tvými rodiči?“ Otočil se k ní. Jeho hubená tvář byla naprosto klidná, i když Jenny měla dojem, že jeho oči vypadají trochu zarudle. „Nech to plavat, Jenny. Třeba mě pustí zítra.“

„Ale dneska…“

„Budu v pohodě. Hlavně… hlavně dávej pozor na sebe, ano?“ Uhnul, když se mu Jenny pokusila položit ruku na rameno, a dodal: „Řekni ostatním, co se stalo, ano? Asi zůstanu chvíli tady. Budu pracovat.“

Jenny spustila ruku. „Dobře, Zachu,“ špitla. Zamrkala. „Sbohem. Totiž – brzy nashle.“ Otočila se a rychle vyšla z garáže.

„Co teď?“ zeptala se Dee, když se vrátili do Michaelova bytu. Všichni byli zamlklí – dřívější vítězosláva zmizela.

„Teď si objednáme pizzu a budeme čekat,“ řekl Michael.

„A  přemýšlet ,“ doplnila Jenny. „Musíme přijít na to, kde má základnu.“

Jenny se s trhnutím probudila a pomyslela si, že na ni znovu přišla polospánková halucinace. Myslí si, že je vzhůru, ale ve skutečnosti se jí to zdá.

Skláněl se nad ní Julian.

„Tome!“ vykřikla a otočila se. Tom ležel na podlaze vedle ní a zhluboka, rytmicky oddechoval. Její výkřik ho nevzbudil.

„Nevysiluj se. Je to jenom sen. Pojď do vedlejšího pokoje, ať máme trochu soukromí.“

Jenny, dnes už ve vlastních teplákách místo Michaelových, si přitáhla deku až pod bradu jako nějaká viktoriánská dívka v krajkové noční košili. „Zbláznil ses?“ odpověděla mu se snovým klidem. „Když tam půjdu, uneseš mě.“

„Neunesu, slibuju.“ Zuby se mu zablýskaly ve vlčím úsměvu. „Vzpomínáš si na Pertho?“

Runa hazardu , pomyslela si Jenny a v duchu si vybavila symbol, který Julian načrtl večer na plese. Runa férové hry, dodržování pravidel. To nejspíš znamenalo, že dodržuje sliby. Nebo že dodrží tenhle. Nebo že to tvrdí.

Ale mohl by jí poskytnout nějaké vodítko ohledně základny. Zatím se jim nepodařilo na nic přijít. A stejně je to jenom sen. Vstala a šla za ním do Michaelovy ložnice. Budík vedle postele ukazoval 4.33.

„Kde je Audrey?“ zeptala se, když se k ní Julian otočil čelem. Kdyby šlo o realitu, bála by se ho. Bála by se možná tolik, že by ze sebe nevypravila ani hlásku. Tohle byl ale sen a všechno, co dělala, se řídilo snovou logikou.

„V bezpečí.“

„Ale kde?“

„To bych prozrazoval moc.“ Přejel ji očima a usmál se. „Musím to říct – vypadáš stejně dobře v teplákách jako v těch nejelegantnějších šatech.“

Nebyl to sen. To, jak Jenny vyvedl z míry, bylo příliš skutečné. Ve světle Michaelovy lampičky viděla jeho oči, které na plese stínila maska. Konečně si uvědomila, jakou mají barvu. Takovou modř vidíte, když si myjete obličej ve sprše a prsty si přitisknete na zavřená víčka. Vidíte světlá vlákna klikatící se na černém pozadí, živější než elektrická modř. Taková barva se nevyskytuje ve vlnových délkách světla, jaké dokáže vnímat lidské oko. Tenhle odstín Jenny viděla jako přetrvávající vjem po záblesku v počítači.

Odvrátila zrak a současně k němu natáhla ruku. „Chci to sundat, prosím. Sundej ten prsten, dokud hra neskončí.“

On ji místo toho vzal za ruku a pohladil ji po dlani palcem. „Znervózňuje snad Tomíka?“

„Ne… nevím. Nelíbí se mi.“ Znovu se na něj podívala a pokusila se stáhnout ruku zpátky. Měl chladnější prsty než Tom, ale právě tak silné. „ Nenávidím tě , uvědomuješ si to?“ řekla mu vážně. Nechápala, proč si to nikdy nechce připustit. „Nutíš mě k tomu, abych tě nenáviděla.“

„To ke mně cítíš? Nenávist?“

Jenny se zachvěla. Tvrdošíjně přikývla.

Něžně ji k sobě přitáhl. Mýlila se. Nebyl tak silný jako Tom; byl silnější. Mám bojovat, nebo křičet? pomyslela si. Ale byl tak blízko. Cítila, jak se mu zvedá a klesá hrudník. Srdce jí tlouklo skoro až v krku.

Pohlédla na něj doširoka otevřenýma očima. Z jeho výrazu se jí sevřel žaludek. „Co se chystáš udělat?“

„Chystám se tě líbat…“

Ach, to bylo všechno?

„… dokud neomdlíš.“

Zdálo se, že všechny kouty místnosti vyplnily stíny a obklíčily ji.

Pořád jí však zbýval zbytek duševních sil. Neomdlela, ačkoliv se jí zase podlamovala kolena. Odstrčila ho.

„Jsi zlý ,“ zašeptala. „Jak myslíš, že bych mohla někdy milovat někoho zlého? To bych musela být sama zlá…“

Začala o tom uvažovat. Ale Julian se zasmál. „Neexistuje dobro a zlo, jen černá a bílá. Černá i bílá samy o sobě jsou nudné, Jenny. Zato když je smícháš, dostaneš tolik barev… tolik barev…“

Odvrátila se. Slyšela, jak Julian něco zvedl – jednu z Michaelových knih.

„Podívej,“ řekl. „Četla jsi ji?“

Byla to báseň „Lidské podmínky“ od Howarda Nemerova. Jenny ji přelétla očima, aniž by ji pořádně vnímala. V hlavě měla zmatek.

„Je o světě a myšlenkách,“ vysvětlil Julian. „O tom, že svět je svět, chápeš, a myšlenky jsou… všechno ostatní. Obrazy. Narozdíl od reality.“ Usmál se na ni. „To je mimochodem nápověda.“

Jenny se pořád nedokázala soustředit na báseň ani na nic jiného a cítila se zvláštně unavená. Jak říkají hypnotizéři, měla těžká víčka. Celé tělo jí připadalo teplé a těžké.

Julian ji objal a podepřel ji. „Radši by ses měla vzbudit.“

„Chceš říct, že bych radši měla usnout.“

„Ne, vzbudit se. Jestli nechceš přijít pozdě.“ Ucítila na čele jeho rty a uvědomila si, že má zavřené oči.

Musí je otevřít… musí otevřít oči… Ale splývala ve tmě, tichu a teple. Splývala… splývala…

O něco později se přiměla zvednout víčka. Zamrkala. Ležela na zemi v Michaelově obýváku.

Přece jenom to byl sen.

Ale vedle ní ležela hřbetem nahoru otevřená kniha. Soudobá poezie . Jenny ji zvedla a uviděla báseň, kterou jí Julian ukázal.

Když teď byla vzhůru a byla s to přemýšlet, báseň jí dávala větší smysl – dokonce byla docela vzrušující. Ale neměla čas na to, aby ji obdivovala. Oči jí padly na konkrétní slova a rozbušilo se jí srdce.

Kdysi jsem viděl, jak se svět a myšlenka přesně spojují

ale jenom na Magrittově obraze…

V básni se dál psalo o obraze v Magrittově obraze – o tom, který jí ukázal Zach. S plátnem, které stálo samotné v prázdném pokoji před otevřeným oknem a přesně odpovídalo venkovní krajině. Pasovalo do ní jako dílek skládačky.

Magritte , pomyslela si Jenny. Panebože! Prázdný pokoj.

Upustila knihu a zatřásla Tomovým ramenem. „Tome! Tome, vzbuď se! Dee! Michaeli! Další na řadě je Zach!“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .