Jeremias Gotthelf
Černý pavouk

Translation © Miroslav Stuchl
Illustrations © Jan Trakal, 2013
ISBN 978-80-7207-985-8 (epub)
ISBN 978-80-7207-986-5 (pdf)

Z německého originálu Die Schwarze Spinne
přeložil Miroslav Stuchl
obsaženého v~knize Jeremias Gotthelf: Erzählungen
Obálka a grafická úprava Luboš Drtina
Ilustrace Jan Trakal
Sazbu a epub připravil Karel Horák
Vydalo nakladatelství a vydavatelství
Volvox Globator
Štítného 17, 130 00 Praha 3
www.volvox.cz
jako 9. svazek edice Alrúna,
celkově jako svou 1008. publikaci
Vydání ve Volvox Globator první
Praha 2013

Adresa knihkupectví Volvox Globator
Štítného 16, 130 00 Praha 3-Žižkov

Černý pavouk Jeremiase Gotthelfa

Klasik švýcarského krásného písemnictví Jeremias Gotthelf je pro soudobé české čtenáře neznámý, ačkoli ho švýcarští literární vědci považují za největšího švýcarského prozaika před Gottfriedem Kellerem. Literární historik W. Musch staví Gotthelfa po bok Dickense, Balzaca, Dostojevského. Novelu Černý pavouk odborníci kladou na roveň nejlepším dílům hororového zaměření amerického spisovatele E. A. Poea. Čelný německý prozaik Thomas Mann se vyznal z obdivu ke Gotthelfovi v románu Jak jsem psal doktora Fausta těmito slovy: „Udržovat styk s velkou epikou, jakoby koupat v ní své síly, je nezbytné, jestliže člověk usiluje o něco vypravěčsky odpovědného; tak jsem četl Jeremiase Gotthelfa, jehož ‚Černého pavouka‘ obdivuji jako sotva jiné dílo světové literatury.“

Jeremias Gotthelf, vlastním jménem Albert Bitzius, se narodil v roce 1797, a brzy bylo zřejmé, že půjde ve šlépějích svého otce, evangelického faráře. Syn se vskutku po vysokoškolských studiích reformovaným farářem stal, a to v obci Lützelflüh na území Bernského kantonu. Mladý Albert však už předtím dychtivě studoval kromě teologie i staré jazyky, historii, matematiku, filosofii, živě se zajímal o způsob života především místních rolníků, rád cestoval. Záhy bylo jasné, že kněžská pastorační činnost a další farářské povinnosti nebudou jedinou náplní jeho životní činorodosti.

Roku 1837 vychází Gotthelfovi první román Životní příběh Jeremiase Gotthelfa, sepsaný jím samým. Dílo, v němž si autor předsevzal „otevřít lidem oči“, postavit před jejich zraky v postavě příkladného rolníka „sluneční stranu zemědělství“, se u švýcarské čtenářské obce setkalo s mimořádně příznivým ohlasem. Zřejmě tím ovlivněn přijal Bitzius jméno literárního protagonisty románu za svůj trvalý autorský pseudonym. Úspěch jej v následujících letech přiměl k horečné literární tvorbě. Za dalších 18 let života, zemřel ve svých 57 letech, vytvořil takové množství pozoruhodné epiky, že jeho souborné vydání představuje čtyřiadvacet obsáhlých svazků. K nejzávažnějším dílům s tehdy největším čtenářským ohlasem patří dvousvazkový Cyril, chudý čeledín a Vojta, poctivý nájemník. Gotthelf však stvořil i literární díla kratšího, novelistického rozměru, obsahu vážného i humorného, k nimž náleží i Černý pavouk.

Ač představitel církve, Gotthelf ve svém světonázoru zastával a prosazoval zprvu liberální myšlenky, jak to odpovídalo jeho době, později se však z něho stal rozhodný odpůrce protináboženského radikalismu. Jako ostře sociálně cítící člověk se všemi způsoby, včetně prostředků literárních, zasazuje o zlepšení sociálních poměrů prostých lidí. Bojuje proti okrádání vesnické chudiny zaměstnavateli, staví se proti zneužívání dětí z chudých rodin jako laciné pracovní síly. S rozhodností odporuje požadavkům feudálů v jejich nárocích na moc. Zároveň se však obává pokračující industrializace lidské práce. Ve všech svých spisech uplatňuje vůli po opravdovém, spořádaném způsobu života. Proti měšťácko-egoistické podobě bytí staví ve svých knihách patriarchální ideál harmonického člověka, ideál založený na přirozené mravnosti, především však na křesťanském světovém názoru.

I když neopomíjel zájem o živel městský a řemeslnický, Gotthelfova tvůrčí pozornost se upínala především ke společenství rolnickému. Obraz bernských zemědělců podal živoucím, plnokrevným způsobem. Postavy kreslil dokonale realisticky; jejich obrazy ale nejsou úzce folkloristickým, nebo snad dokonce laciným provinčním zpodobením poznamenaným statičností. Vždy je tu značný přesah, vždycky jsou tyto drobnokresby ve spádném ději podřazeny něčemu vyššímu, především morálnímu apelu, jak se s tím setkáváme i v novele Černý pavouk, aniž tu dochází k planému moralizování.

Gotthelf promlouval k současnosti přes události minulé. Při svém vyprávění se rád opíral o ověřené události z uplynulých časů. Třeba v románu Kurt von Koppigen, v němž se hlavní postava proměňuje z lupiče v loupežného rytíře, a ten posléze v řádného rolníka. Spisovatel tu těží z historicky doloženého působení loupeživých rytířů ve 12. až 13. století ve švýcarských kantonech. I rytíři v Černém pavouku mají svůj předobraz v historicky pravdivém panování Řádu německých rytířů, který vládl mezi roky 1225–1698 na bernském území, ba přímo v Sumiswaldu. Také sám feudální diktátor von Stoffeln v Černém pavouku je skutečná postava z uvedené doby. Příběh strašlivého masového umírání, které v knize údajně způsobuje v Bernském kantonu černý pavouk, nabídly Gotthelfovi z rodu na rod předávané vzpomínky na masovou nákazu, na „černou smrt“, jež v roce 1434 opravdu zaplavila celé emmentálské údolí. Údajně koncem minulého století, a snad i dodnes, si lze v Hornbachu u vesnice Wasen prohlédnout dům, v němž se prý odehrával děj Černého pavouka, včetně starého rámu okna, kde měl pavouk přebývat.

Všimněme si, s jakým vypravěčským mistrovstvím dokázal Gotthelf začlenit uvedené reálné skutečnosti do strhujícího děje. A také do textu vložit třeba lidové zvyky, obyčeje, nebo detailně popsaný průběh křtin či jednotlivosti bohatého stolování při křtinách dítěte. Nic tu netrčí z textu jako popisná a zdržující historická či místopisná jednotlivost; nic zde nevybočuje z dějové linie, nic tu neoslabuje naši pozornost. Vzrušující děj Černého pavouka nám navíc téměř zastře skutečnost, že příběh je nejenom působivý horor, který byl po právu zfilmován, ale že je stejnou měrou i závažnou moralitou s účinným apelem na vědomí potřeby mravních hodnot v našem myšlení i konání.

Černý pavouk má však ještě jednu přednost, a to dokonce i před ostatní Gotthelfovou epikou. Rozený vypravěč Gotthelf v něm vytvořil čistou rámcovou novelu, kdy napínavý hororový děj, prodchnutý morálními výzvami, je organicky začleněn do líčení idylicky poklidného života selského statku, a přes všechny potíže i zdárně probíhajících křtin dítěte. Svědčí to o mimořádné schopnosti autora, jenž tímto způsobem vytvořil působivý literární kontrast a zvýšil tak působivost díla.

Je dobře, že se závažná Gotthelfova novela Černý pavouk konečně dostává v celistvé podobě, byť s velkým časovým zpožděním, do rukou českého čtenáře.

Miroslav Stuchl

Černý pavouk

Nad horami vyšlo slunce, ozářilo v jasném majestátu přívětivé, ale úzké údolí, a probudilo k radostnému žití tvory, kteří byli stvořeni, aby se radovali na slunci svého života. Z pozlaceného okraje lesa hlaholil kos svou ranní píseň, mezi zářivými květinami v perlící se trávě zazněla vytoužené křepelce milostná píseň jednoho tónu, nad tmavými jedlemi tančily roznícené vrány své svatební reje nebo skřehotaly něžné ukolébavky svým neopeřeným mláďatům nad trnitými postýlkami.

Uprostřed prosluněného svahu vyryla příroda úrodnou, ochráněnou půdu. V jejím středu stál rozložitý, čistý a pěkný dům, obklopený nádherným sadem, v němž se dosud některé vzrostlé ovocné stromy honosily pozdním květním hávem; z poloviny ještě stála bujná tráva, zavlažená z domovní studny, zpola už připutovala ke skladu krmiva. Okolí domu se vyznačovalo nedělním leskem, jejž nebylo možno vytvořit několika tahy koštětem, použitým v sobotu večer mezi dnem a nocí, leskem, který je u krásného dědičného statku svědectvím zakořeněné čistoty, jež musí být udržována každodenně, rovna rodinné cti, jíž může jediná nestřežená hodina způsobit skvrny, které podobně jako skvrny pokrevní přetrvávají z pokolení na pokolení, pohrdajíce každým nátěrem.

Ne nadarmo zářila boží rukou stvořená země i lidským přičiněním postavený dům v nejčistší kráse; nad oběma se dnes třpytila hvězda z modra nebe, významný svátek. Byl to den, v němž se syn znovu odebral k otci na důkaz, že u nebes ještě stojí žebřík, po němž andělé vystupují a sestupují, duše člověka se vymkne tělu, a blaženost a milost jsou nahoře u otce a nikoli zde na zemi. Byl to den, kdy všechen rostlinný svět roste a kvete vstříc nebi v plné hojnosti, člověku pro všechny roky nově se rodící symbol jeho vlastního určení. Zázračně zvučelo to přes pahorky, nedalo se poznat, odkud zvonění přichází, znělo to jak ze všech stran; vycházelo to z kostelů ven v širokých údolích; odtud sdělovaly zvony, že boží chrámy se otevírají všem, jejichž srdce jsou přístupna hlasu jejich Boha.

Čilý život proudil kolem hezkého domu. V blízkosti studny byli s mimořádnou péčí hřebelcováni koně, statné matky obletované veselými hříbaty; v širokém korytu tišily žízeň poklidně hledící krávy, dvakrát musel chlapec vzít koště a lopatu, protože dost důkladně neodstranil stopy jejich pohodlnosti. U studny si urostlé děvečky důkladně umývaly účelným cvilinkovým útržkem růžolící obličeje, vlasy nad ušima stočené do dvou uzlů, s kvapnou horlivostí nosily vodu otevřenými dveřmi. Z krátkého komína se rovně a vysoko zvedal do modrého vzduchu v mocných náporech tmavý sloup kouře.

Pomalu a sehnut obcházel dům dědeček se zahnutou holí, mlčky přihlížel shonu čeledínů a děveček. Tu pohladil koně, tam zabránil krávě v její nemotorné svévoli, ukázal holí nepozornému chlapci ještě tu a tam zapomenutá stébla slámy, a přitom opatrně vyňal zápalku z hluboké kapsy dlouhé vesty, aby znovu zažehl svou dýmku, s níž se i přes obtížný dech dnešního rána cítil tak dobře.

Na čistě zametené lavici před domem vedle dveří seděla babička a krájela pěkný chléb do objemného hrnce, každé sousto tence a vždy ve správné velikosti, ne tak nepozorně jako kuchařky nebo panské, které někdy dělají kusy, jimiž by se musela udusit velryba. Dobře živená, statná kuřata a pěkní holubi se jí u nohou svářeli o drobty. A když nějaký plachý holoubek přišel zkrátka, hodila mu babička kousek zvlášť, těšíc jej přátelskými slovy kvůli nepochopení a nespoutanosti těch ostatních.

Uprostřed rozlehlé čisté kuchyně praskal mohutný oheň z jedlového dřeva, v široké pánvi třaskaly kávové boby, které statná paní promíchávala velkou dřevěnou lžící, vedle skřípal kávový mlýnek mezi koleny čerstvě umyté služky; ve dveřích do světnice stála, otevřený sáček kávy ještě v ruce, hezká, poněkud bledá paní a pravila: „Ty, bábo, nepraž mi dneska to kafe tak do černa, jinak by si mohli myslit, že jsem chtěla šetřit prášek. Kmotrova žena je hrozně nedůvěřivá, všechno si u člověka vykládá v jeho neprospěch. Jestli to bude o půl libry víc nebo míň, na tom dneska nezáleží. Taky nezapomeň, aby byla vinná polévka připravená teplá v pravou chvíli. Dědeček by řekl, že to nejsou žádné křtiny, kdyby se kmotříčkům nemohla podat vinná polévka, než půjdou do kostela. Na tom nešetři, slyšíš! Tam v míse na kachlové lavici je šafrán a skořice, cukr je tady na stole, vezmi víno, jak uznáš, i tak toho není moc; když jsou křtiny, člověk si nesmí dělat hlavu, že něco není zapotřebí.“ Dozvídáme se, že se dnes mají v domě slavit křtiny, babka zastává úřad kuchařky právě tak obratně jako předtím úřad porodní báby; ale jestli má být v pravý čas všechno hotovo a na jednoduché plotně uvařeno vše, co si obyčej žádá, musí si pospíšit.

Ze sklepa vyšel s pořádným kusem sýra v ruce mohutný muž, vzal z čisté kachlové lavice první nejlepší talíř, na to položil sýr a chtěl jej odnést do světnice na stůl z hnědého ořechového dřeva. „Ale Benzi, Benzi!“ zvolala hezká, bledá žena, „jak by se smáli, kdybychom neměli na křtiny lepší talíř!“ A šla k nablýskané skříni z třešňového dřeva, nazývané buffert, kde za prosklenými dvířky zářilo parádní nádobí. Vyňala krásný talíř s modrým okrajem, uprostřed s velkou kyticí, obklopenou důvtipnými pořekadly, například:

Když chceš libru másla mít,

musíš čtyřkrejcárek vzít

V pekle oheň pálí silně,

topič přikládá tam pilně

Kráva může trávu žrát,

člověk musí v hrobě spát.

Vedle sýra položila žena velikánskou pletenku, zvláštní bernské pečivo, vytvořené jako ženské copy, pěkně hnědé a žluté, upečené z nejjemnější mouky, vajec a másla, velké jak ročňátko a skoro právě tak těžké; a z každé strany přidala po talíři. Do výšky navršeny ležely na jednom chutné věnečky, rohlíčky, taštičky, koláčky, na druhém omelety. Horká hustá smetana stála přikrytá v pěkných květovaných hrncích na kamnech, v třínohé blyštivé konvici se žlutou pokličkou se vařila káva. Tak toužebně čekala na vítané kmotříčky snídaně, jakou mají knížata jen vzácně a nikdo z rolníků kromě Berňanů. Tisíce Angličanů se ženou Švýcarskem, ale ani jednomu z uhoněných lordů, ani jedné z jejich žen se zchromlýma nohama se něco takového nestane snídaní.

„Kdyby už jen brzy přišli, všechno by bylo připraveno,“ vzdychla porodní bába. „Rozhodně to potřebuje ten řádný čas, než je všechno hotovo, a to každá věc měla, a farář je hrozně přesný a ostře vytýká, když se nepřijde ve správnou dobu.“ „Dědeček taky nikdy nedovolí, aby se vzal vozík,“ řekla mladá žena. „Je přesvědčený, že dítě, které se ke křtu nenese, ale veze, bude lenivé a po celý život se nenaučí řádně používat nohy. Kdyby tak už tady byla kmotra, ta mešká nejdéle, kmotři to dokážou rychleji a vždycky by mohli doběhnout.“ Strach o kmotry se rozšířil po celém domě. „Ještě nejdou?“ bylo slyšet všude; ze všech koutů domu je obličeje vyhlížely a Türk štěkal ze všech sil, jako by je chtěl přivolat. Babička však řekla: „Dříve to tak nikdy nebylo, to se vědělo, že se v takových dnech má vstát včas a že Pán na nikoho nečeká.“ Konečně se do kuchyně přiřítil chlapec se zprávou – kmotra přichází.

Přišla, zalitá potem a obložená jako jezulátko. V jedné ruce měla černé popruhy velkého, květy zdobeného vaku, v němž, zavinuta do bělostného ubrousku, vězela veliká pletenka, dárek pro šestinedělku. Ve druhé ruce nesla další sak, v něm byly šatičky pro děťátko a několik kusů pro vlastní potřebu, jmenovitě pěkné bílé punčochy; pod paží měla ještě obrázek s věnečkem a krajkový čepec s nádhernými stuhami z černého hedvábí. Radostně jí znělo vstříc ze všech stran „Pozdrav Pánbůh“, stěží měla čas zbavit se svého břemene, aby se setkala s přátelsky napřaženýma rukama. Ze všech stran se po jejím nákladu natahovaly pomocné ruce. Ve dveřích stála mladá paní, a tu došlo k novému zdravení, až bába upomínala do jizby: měly by si to navzájem říct uvnitř, jak je zvykem.

Jak se patří, usadila bába kmotru ke stolu, mladá paní přišla s kávou, byť se kmotra velmi zdráhala a předstírala, že už kávu měla. Otcova sestra by prý nepřipustila, aby ona odešla z domu nenajedená, to že mladým děvčatům velmi škodí. Avšak ona že prý je už dospělá a že děvečky neměly chuť včas vstávat, proto se tak opozdila; kdyby záleželo jenom na ní, byla by tady už dávno.

Do kávy jí nalili hustou smetanu, a ačkoli se kmotra velmi bránila a řekla, že to nemá vůbec ráda, přece jí tam paní vhodila kousek cukru. Dlouho nechtěla kmotra připustit, aby se kvůli ní nakrojila pletenka, avšak musela si nechat předložit pořádný kus a sníst ho. Sýr dlouho nechtěla, řekla, že to není vůbec třeba. Ona si prý myslí, že je jen polotučný, a proto že si ho necení, pravila paní, a kmotra se musela poddat. Ale koláče kmotra vůbec nechtěla, nevěděla by kam s nimi, pravila. Ona že se prý jen domnívá, že nejsou čisté, a že je zvyklá na lepší, takovou nakonec dostala odpověď. Co měla kmotra dělat jiného než koláč sníst? Za poznámek všeho druhu vypila způsobně malými doušky první šálek a nyní došlo ke skutečnému sporu. Kmotra obrátila šálek, nechtěla už mít místo pro další dobrodiní, a řekla: „Měli byste mě už nechat v klidu, jinak bych se musela zapřisáhnout.“ Tu řekla paní, že je jí moc líto, že se kmotře zdá káva tak špatná, že přece poručila porodní bábě co nejnaléhavěji udělat ji jak jen nejlíp možno, není si opravdu vědoma ničeho, proč by to mělo být tak špatné, smetaně by přece také nemělo nic chybět, odebrala ji, jak to jinak ani nemívá ve zvyku.

Už dlouho cupitala nedočkavě porodní bába kolem, nakonec už déle nekrotila svou řeč, nýbrž pravila: „Jestli ti můžu nějak pomoct, jen to řekni, mám na to času dost.“ „Hele, nepospíchej přece,“ řekla paní. Ubohá kmotra, z níž se kouřilo jak z parního kotle, však pokynu porozuměla, vypořádala se s horkou kávou tak rychle jak to jen šlo a řekla v přestávkách, k nimž ji nutil žhavý nápoj: „Já už bych s tím byla dávno hotova, kdybych si nemusela brát víc, než můžu spolknout, ale teď už jdu.“

Vstala, vyprázdnila vak, odevzdala pletenku, šatičky i svůj kmotrovský dárek – třpytivý nový tolar, zavinutý do krásně namalovaného přání ke křtu – a moc se omlouvala, že to všechno není lepší. Na to ale prohlásila paní domu zvýšeným hlasem, že nebývá zvykem dělat si takové vydání, že by to ani neměli přijímat, a že kdyby to byla věděla, vůbec by se nebyla odvážila na kmotru se obrátit.

Pak se i děvče pustilo s pomocí porodní báby i domácí paní do práce a vynaložilo všechno možné, aby se stalo krásnou kmotrou, od bot a punčoch až nahoru k věnečku na skvostném krajkovém čepci. I přes netrpělivost porodní báby to šlo zdlouhavě, pořád se to kmotře nezdálo dost dobré, brzy tohle a hned zas tamhleto nebylo na správném místě. Tu vstoupila babička a pravila: „Musím se přece taky podívat, jak pěkná je ta naše kmotra.“ Vedle toho prohodila, že už zaznělo druhé znamení a oba kmotři že už jsou na zápraží.

Venku opravdu seděli dva muži, jeden starý a jeden mladý, pomíjejíce čerstvě módní kávu, kterou mohli mít každý den, ve prospěch kouřící starobylé, ale dobré bernské polévky, sestávající z vína, smaženého chleba, vajec, cukru, skořice a šafránu, tohoto právě tak starobylého koření, které na hostině při křtinách nesmí chybět v polévce, v předkrmu, v sladkém čaji. Dobře si na tom pochutnali a starý kmotr, jemuž říkali bratránek, tropil s otcem dítěte nejrůznější žerty. Řekl mu, že ho dnes nemíní šetřit, a že by jim měl dopřát vinnou polévku; na tom se nemá vůbec šetřit, ví se, že vyslal minulé úterý do Bernu posla s dvanáctimázovým měchem, aby mu přivezl šafrán. Když nevěděli, co tím bratránek míní, pravil: minulé úterý dal poslovi s sebou svůj dvanáctimázový měch, aby mu přivezl šafrán. Onehdy měli šestinedělí i u sousedů; tak dal poslovi velký měch a šest krejcarů s příkazem přivézt v tom měchu za šest krejcarů žlutý prášek, máz nebo půldruhého, že toho musí být na křtiny dost, jeho ženy to tak projednou chtejí mít.

Tu vstoupila kmotra jako svěží ranní slunce, kmotři jí dali boží pozdravení a přivedli ji ke stolu. Postavili před ni velký talíř plný vinné polévky a ten měla sníst, že snad ještě má čas, než bude dítě připraveno. Ubožačka se bránila rukama nohama, tvrdila, že se najedla na několik dnů, že už nemůže popadnout dech. Ale tady nepomohlo nic. Mladí i staří stáli se žerty i s vážností za ní, až sáhla po lžíci, a kupodivu, jedna lžíce po druhé si ještě našla své místečko. Přišla však už zase porodní bába s pevně zavinutým děckem, navlékla mu vyšívanou čepičku s hedvábnou obrubou růžové barvy. Uložila je pod pěknou přikrývku, zastrčila mu sladký cumel do pusinky a řekla, že se snaží nic nezmeškat a má za to, že když je všechno hotové, může se pak odejít, kdykoliv se chce. Obstoupili dítě a vychvalovali je, jak se sluší, však to také byl čisťounký chlapeček. Matka se z té chvály radovala a řekla: „Tak ráda bych s vámi šla do kostela a pomohla dítě svěřit Bohu; když je člověk u toho, když se dítě křtí, pak se o to lépe přemýšlí o tom, co se slíbilo. Navíc je mi tak nepříjemné, že nesmím ještě celý týden před okap, teď, kdy jsou plné ruce práce se setím.“

Avšak babička pravila, že tak daleko to ještě není, aby žena jejího syna musela jako chudá vykonat v prvních osmi dnech cestu do kostela, a porodní bába k tomu připojila, že by vůbec nebyla ráda, kdyby mladé ženy chodily s dětmi do kostela. Měly by pořád strach, že se doma děje něco špatného, nebyly by v kostele patřičně zbožné, na zpáteční cestě by příliš pospíchaly, aby se nic nezmeškalo, uhřály by se a mnohé by těžce onemocněly nebo dokonce zemřely.

Potom vzala kmotra dítě v peřince do náručí, porodní bába přes ně položila krásný bílý křestní šátek s černými střapci v rozích, pečlivě chráníc krásnou kytici na kmotřiných prsou, a pravila: „Tak teď jděte ve svatém jménu Božím!“ A babička sepjala ruce a tiše se modlila vroucí požehnání. Matka ale vyšla se zástupem ven až mezi dveře a řekla: „Chlapečku můj, chlapečku, teď tě neuvidím celé tři hodiny, jak to jen vydržím?“ A hned jí vyhrkly slzy z očí, rychle si přes ně přejela zástěrou a vrátila se do domu.

Svižně kráčela kmotra dolů svahem podle kostelní cesty, na silných pažích čilé dítě, za ní dva kmotři, otec a dědeček. Žádnému z nich nepřišlo na mysl ulehčit kmotře s jejím břemenem, ačkoliv mladší kmotr nesl v nádherné kytici na klobouku znak svobody a v očích něco jako velké zalíbení v kmotře, pochopitelně vše skryté za clonou velké netečnosti.

Dědeček vyprávěl, jak hrozné počasí vládlo, když nesli ke kostelu jeho. Kvůli kroupám a bleskům farníci ani nevěřili, že z toho vyváznou živi. A že mu prý potom lidé kvůli tomu počasí věštili všelicos; jedni hroznou smrt, druzí velké štěstí ve válce; nuže, vedlo se mu naprosto pokojně stejně jako těm druhým, v pětasedmdesáti že ani nezemře příliš brzy, ani ho nepotká velké štěstí ve válce.

Ušli víc než polovinu cesty, když k nim přiskočilo děvče, které mělo nést děcko domů, jakmile bude pokřtěno, zatímco příbuzní a kmotři si podle hezkého starého zvyku ještě poslechnou kázání. Děvče chtělo také podle svých sil vypomoci, ukázat svou přívětivost. Kvůli ruční práci se opozdilo a chtělo teď kmotře dítě odebrat; ta to však nedovolila, jak ji také nabádali. Byla to navíc mimořádná příležitost tomu hezkému svobodnému kmotrovi ukázat, jak silné jsou její ruce a kolik by dokázaly snést. Silné paže ženy jsou pořádnému rolníkovi mnohem užitečnější než tenké hůlky, které každý studený závan větru, když si usmyslí, může odfouknout. Matčiny silné paže už prospěly mnoha dětem, když otec zemřel a matka musela sama vládnout metlou, sama byla nucena vytahovat vůz domácnosti z děr, v nichž uvízl.

Najednou však, jako by někdo přidržel silnou kmotru za copy nebo ji uhodil po hlavě, pořádně sebou trhne, dá dítě děvčeti, pak se drží vzadu a chová se, jako by měla co činit s podvazkem. Potom ostatní doběhne, přidruží se k mužům, vmísí se do hovoru, chce přerušit dědečka, brzy ho s tím, brzy s oním odvést od předmětu, který si zvolil. Ten však na své věci pevně lpí, jak jsou staří lidé většinou zvyklí, a vytrvale znovu a znovu navazuje přetrženou nit. Ona se nyní obrací na otce dítěte a nejrůznějšími otázkami se ho pokouší svést k hovoru jen mezi nimi; ten však odpovídá jednoslabičně a navázané vlákno řeči ustavičně trhá. Patrně má své vlastní myšlenky, jak by je měl mít každý otec, když mu nesou dítě ke křtu, zvlášť prvního chlapečka. Čím víc se blížili ke kostelu, tím víc lidí se připojovalo k průvodu. Jedni už s knihami žalmů v ruce čekali u cesty, druzí kvapně seběhli po úzkých pěšinách dolů a jako velké procesí se sunuli do vesnice.

Poblíž kostela stál hostinec, jak tak často v blízkém spojení stávají, radost i zármutek sdílejí společně, a to ve vší počestnosti. Tam se zastavili, přebalili chlapečka, a manžel rodičky objednal máz, i když všichni odporovali; neměl by to dělat, měli už přece, co srdce žádá, a nechtěli ani tlusté ani libové. Ale když už tady jednou víno bylo, pili všichni, především ona dívka; ta si myslí, že víno pít musí, když už jí ho chce někdo dát, to se nestane mnohokrát do roka. Jen kmotru nebylo možné přimět ani ke kapce, přes všechno vybízení, to nechtělo končit, až hostinská pravila: že by ji měli přestat nutit, že děvče zjevně bledne, potřebovala by spíš hofmanské kapky než víno. Avšak kmotra nechtěla ani ty, stěží si vzala jen sklenku vody, nakonec si musela nechat dát několik kapek z lahvičky s voňavkou na kapesník, přivolala na sebe nezaviněně mnohý podezřelý pohled, nemohla se ospravedlnit, nenechala si dát pomoci. Trpěla hrozným strachem a nesměla jej dát najevo. Nikdo jí neřekl, jaké má dítě dostat jméno, které má podle staré zvyklosti zašeptat faráři, když mu dítě předává, protože ten snadno může zapsaná jména zapomenout, když je u křtu víc dětí.

Ve spěchu kvůli tolika zařizovaným záležitostem a ze strachu, že přijdou pozdě, jí to jméno zapomněli říci. Zeptat se na to kmotře jednou provždy přísně zapověděla sestra jejího otce, tetička, pokud prý nechce učinit z dítěte nešťastníka; kdyby se totiž kmotra na jméno dítěte zeptala, bude dítě po celý život – zvědavé. Jméno tedy kmotra neznala, nesměla se na ně zeptat, a kdyby je zapomněl i farář a nahlas a veřejně se na to zeptal, nebo v zapomnětlivosti chlapce pokřtil Mädeli či Bäbeli, jak by se tomu lidé smáli a jakou ostudu by z toho ona měla po celý život. Měla z toho čím dál větší hrůzu; pevnému děvčeti se třásly nohy jako fazolové keříky ve větru a z bledého obličeje jí potůčky crčel pot.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Černý pavouk.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.