Malá úvaha o Tartarinovi z Tarasconu a jemu věnovaná

Navzdory všem teoretickým úvahám o smíchu a nad všemi knihami teoreticky o humoru uvažujícími můžeme prohlásit, že lidé se rádi smějí. Je to prohlášení velmi nevědecké, ale každý je sám za sebe rád potvrdí. Otázkou ovšem zůstávají příčiny, otázkou zůstává, čemu se lidé smějí. Byla již zodpovězena, byla zodpovídána, ale nad všemi odpověďmi můžeme říci, že lidé se smějí tomu, co je směšné. Někdy to odpovídá teoretickému výkladu, někdy by teoretik zůstal bezradný; tváří v tvář lidskému smíchu by musel složit všechnu výzbroj úvah, kapitulovat či odvolat. Buďtež pochváleny všechny úvahy, budiž vítán smích!

Je těžké ho vyvolat, těžké vysvětlit, a někdy zvláště těžké udržet. Propuká. Propuká někdy i v nejvážnější chvíli, je někdy pouhým součtem, pouhým setkáním faktorů, pouhým výsledkem pod sloupcem náhodných a nekomických prvků, slepou a nevysvětlitelnou silou silnější nás, naší nejlepší vůle a všeho našeho rozumu, a jindy naopak výkladem věcí, osvětlujícím a vysvětlujícím činem, aktem vůle, úsilí a snahy, tvůrčím činem.

A tak „ono směšné“ může být posouváno kamkoli, a třeba jen pro jeden den, směšným může být výraz tváře, vlastnost člověka či jeho pohyb. Může to býti slovní obrat, popis události, událost sama, směšné se může měnit ve svůj opak, a naopak – cokoli se může směšným stát a někdy jenom zazdát, jen v jediném dni, jen na chvíli, jen v konfrontaci s něčím, s někým, jen někým sdělováno, jen někomu a třeba jenom jemu. Cokoli?

Je tedy možné, aby táž věc budila jednou či u někoho vážný úžas a jindy u jiného smích? Je tedy možné, aby – jak praví běžné rčení – se ze všeho dala dělat legrace? A udělat? Je tedy možné, že by humor byl jen a jen proměňování čehosi a čehokoli v cosi jiného? Obracením na nedůstojný rub a odnímáním váhy? A tedy deformací? A tedy degradací?

Bývá tomu tak. Anebo lépe: taková bývá snaha humoristů, kteří se snaží rozesmát jen za cenu ponížení, znevážení, zošklivení a pokřivení. Rozesmějí. Podaří se jim vyvolat smích, ovšemže se jim to podaří, smích se dá vyvolat i náporem, smích může býti pouze mechanický, smích může vyrůst z myšlenky právě tak jako z těla, může být výrazem názoru i pouhé křeče, můžeme se smát i při jistých dotycích, a tedy bez důvodu, bez veselosti.

Vyvolají smích. Ale ten je potom jen a jen na úrovni jejich prostředků. A pro mnohé tu není rozdílu. Zasmáli se. Vyvolali smích. Špatný komik i špatný divák jsou jeden s druhým spokojeni. Stačí si. Zasmáli se tomu nebo onomu a tím je – o onom i o tom – pro ně rozhodnuto. To i ono je tím, a jednou provždy, určeno, omezeno, uzavřeno, dáno. A posunuto jinam. Na okraj s tím, na sám labilní pokraj, odkud je už jen krůček do nicoty, k zatracení, k popření.

A tak si lidé vytvářejí kruhy, kde středu nejblíže jsou pole cti a slávy, pole vážnosti, vznešenost úřadů a zlato významů, hodnoty – třeba i mimo chápání, ale bez pochyb, hodnoty puncované věky a úctou mnohých, silou a mocí, která jim byla dána, kterou, ber kde ber, ber jak ber, mají či si přisuzují – a kde pak na obvodu a odstředivou silou hnány ven jsou věci podružné, podřízené, nevážené, nevážné.

Dostat se ke středu je těžké. Do středu lidské vážnosti a úcty, do středu měst. Tady je těžiště a pevný bod a ušlechtilá tíha bronzu, tady jsou piedestaly, tady se vzhlíží, tady se netrpí nějaké lidské drobnosti a pošetilosti jsou tady trestné, tady se nežertuje, tady je všechno v rozmachu a směle nakročeno a nade vše tu platí rozměr gest.

Být hrdinou je těžké.

A v příběhu možná ještě těžší, protože v příběhu je všechno před očima, co není napsáno, jako by nebylo, a jaképak: jako by? To nebylo, to není. Ale v životě mnohé zůstane za prahem obecného vědomí a poznání, v životě zahlédáme jen vrcholky, jen některé ze skutků toho nebo onoho, a jsme ochotni i schopni leccos omluvit a zapomenout.

A lidé kolem, ti vzhlížející, ti uznávající či popírající, žádají jasné: ano, ano – nebo ne; ne sami od sebe, ne ve svých vlastních odpovědích, ne od své vlastní odpovědnosti, ale od těch ve středu či ke středu se blížících; a tvrdě dělí zápor od kladu, slabost od síly a věci vznešené od věcí malicherných. To jenom život mísí jedno s druhým, žene své hrdiny i soutěskami strachu a přistihuje krále ve chvíli, kdy šlápli do bláta či vedle, to jenom život není schopen dělit plevel od zrna a nechává růst koukol na pšeničných polích. Ale člověk mečem soudu, mečem jistoty oddělí neomylně čisté od špíny a zbaví boty králů bláta, jejich hlavy omylů a všelikého strachu srdce hrdinovo.

Tak sami plni nečistot a tisícerých chyb, tak sami jako roztodivná směs a nevysvětlitelné hemžení žádají lidé od těch uprostřed jen a jen něco, něco bez výhrad, bez výhrad všechno, sněhobílou bělost, a netuší, že právě v této jsou všechny barvy spektra, že v každé odvaze je strach a mezi vznešeným a směšným běží uzounká a téměř nepostřehnutelná mez.

Slovo „hrdinství“ je časté v příbězích pana Tartarina. Je hrdinou svých příběhů, ale ať mi promine – je hrdinou?

Jeho strach je větší jeho odvahy, směšných stránek jeho osoby je nadpočet a sotva by tu kdo našel jedinou vlastnost z těch, které musí mít ti, kdo potom, v bronzu odliti, mohou a smějí zdobit naše náměstí.

Proto jsem tedy stál na kraji Tarasconu a s údivem a radostí jsem přijímal ten obraz, ono uvítání, a říkal jsem si: požehnané hlavy, které ho pověřily tímto posláním. Jsem zdaleka a musel bych asi dlouze vykládat o našem počasí i naší historii, aby tu bylo pochopeno, že u nás to, co budí smích, budí i nedůvěru, že pouze vážné shledáváme váženým a nevážného že si nevážíme. A to je zmýlená, zmýlená základní a podstatná, zmýlená, o které by mnozí možná řekli, že není třeba se jí trápit ani zabývat, protože – jak praví lidové úsloví – zmýlená neplatí. Nu, dejme tomu. Ale neplatí-li ona – a zaplaceno býti musí –, platíme za ni my.

Už tehdy v oné pražské kavárně a teď, v ulicích Tarasconu, jsem panu Tartarinovi záviděl. Záviděl jsem mu slunný poklid jeho rodného města i slunný poklid jeho početí a zrodu.

Pilo se asi víno. To dobré, husté, papežské. Anebo růžové, chlazené prameny z Alpill. A v myrtách, olivách a mladých doubcích provensálských strání zvonily cikády. Slavné vyzvánění! Není divu. Jen ještě víc, jen ještě hlasitěji, a ještě číši vína! Není to malá chvíle – blíží se hrdina.

Jsou knihy na světě, které v sobě už provždy ponesou jas svého zrodu. Snad skutečný, snad ten, který se vskutku vznášel nad tím, kdo je psal, a snad jen obraz jasu, o který právě tím psaním usiloval, kterým chtěl uniknout skutečnému šeru, svým trampotám, své bídě.

Píšu tuto malou úvahu na jedné stráni Provence a vím: svítí-li na všechny lidi totéž slunce, je přece jen rozdíl mezi těmi, na které svítí jenom občas, a mezi těmi, na které svítí po většinu roku, vím: je nutno milovat ty, kterým je možno zasmát se, vážit si těch, kdo nás až k slzám pobavili, a pozor, pozor na ty, kdo směšnost podezírají, kdo smíchu nevěří, kdo – vždycky jenom vážní – šplhají už za svého živa (živa?) na podstavce našich náměstí a kdo se každým ze svých výrazů chtějí přiblížit bronzu. Jeho nehybnosti, váze, trvání. A především pak – což se jim jediné daří – i jeho chladu.

Dopis panu Daudetovi

Vážený pane Daudete,

omluvil jsem se jedné z Vašich postav, panu Tartarinovi z Tarasconu, a měl bych se, mnohem hlouběji, omluvit i Vám.

Nevím už, kdy jsem Vaše jméno slyšel poprvé. Bylo, odpusťte mi, jen jedním z mnohých, jedno jako druhé, žádné zapamatovatelné, právě proto, že – jedno jako druhé – včetně dat a názvů děl k zapamatování určeno.

Ale nám bylo čtrnáct let.

Bylo nám čtrnáct let a pospíchali jsme. Domnívali jsme se, že mnohé v životě – i v krásném písemnictví – lze vynechat a obejít a přeskočit, bylo nám protivné a cizí každé zrání, každá trpělivost, každé postávání. Spěchali jsme od krátkých kalhot k erotice, od sotva dočteného pana Dumase k Paulu Éluardovi a André Bretonovi, popírajíce všechno mezi těmi body. Tam byla nuda, suchopár popisu a vůbec věci nehodné našeho zájmu. Prostotu jsme podezírali snad nejhlouběji a srozumitelnost a sdělnost nám byly smrtelnými hříchy.

Co na tom, že právě Vaše jméno a názvy Vašich děl nám byly sdělovány ústy paní profesorky, ke které jsme vzhlíželi jako k obrazu a pro kterou jsme byli schopni skutků rytířských? Schopni i ochotni, jen kdyby si jich byla žádala namísto sloves silně nepravidelných, namísto dat a jmen, mezi nimiž, jak jsem už řekl, jen jako jedno z přečtených bylo i jméno Vaše.

Do značné míry platí moje omluvy i jí. A patří, věřte mi, k mým velkým zármutkům, že už je nebude číst. Sotva jsem stačil, po tolika letech od oněch školních, s ní ještě promluvit, sotva jsem dokázal naznačit jí ono podstatné, svůj pocit dluhu totiž, jen naznačit, splatit se už nedá, svou nevýslovnou vděčnost, sotva jsem stačil, po návratu z Vašeho kraje, sdělit jí dopisem své úmysly s těmito listy. Četla můj vzkaz už na úmrtním loži. Jsme vždycky dlužní.

A protože nevíme o vyměření času vlastního ani těch druhých, měli bychom své dluhy platit včas.

Píšu Vám, pane Daudete, od Vašeho mlýna. Zbývá tu, kam oko dohlédne, už jediný. Bylo jich tu mnoho, základy trvají, ale ten Váš je poslední i s křídly, s křídly už ovšem připoutanými, jen připomínajícími, jen vzpomínajícími. Jsou tu Vaše fotografie, Vaše knihy v přečetných vydáních a překladech, jsou tu dokumenty a fakta, všechno už trochu zažloutlé a vetché, všechno už – jako ta křídla – k nehybnosti odsouzené, ale – a to by vás mělo potěšit – jsou tu lidé. Přicházejí sem. Stoupají kamenitou stezkou od silnice, stoupají po strmých schodech a rozhlížejí se.

Rozhlížejí se do všech stran a naslouchají, odkud vane vítr a který by to mohl být, které z těch jmen, z těch dvaatřiceti jmen, jež tu jako věnec květin obtáčejí větrnou růžici.

Postojí a už sem přicházejí další. Auto za autem sem míří od Fontvieille.

Proč?

Dalo by se předpokládat, že to budou jen starší lidé, vyznavači starších literárních škol a směrů, ale jsou tu i mladí. Přicházejí sem, ruku v ruce, milenci; líbají se opřeni o zeď Vašeho mlýna, snad si sem přišli vyznat lásku, snad si ji přišli vyznat sem a snad právě tady ji nazvali tím jménem poprvé.

Proč právě tady?

Proč právě sem?

Těžko říci. Vím, jak nepřicházejí. Nepřicházejí sem pouze přihlédnout zažloutlým listům s číslem a jmény dávno uplynulých dnů, nepřicházejí sem po špičkách a s dechem zatajeným. Nejde to ani: ta stráň je zadýchá, ta stoupající stezka donutí každého našlápnout naplno. To není místo pietního pomlčení, postání a popatření zpět. Vy jste to místo nazval srdcem tohoto kraje. Ono jím je. A buší ještě dnes. Nedá pokoj krvi, žene ji, zbavenou škodlivin, do všech končin těla, jehož je středem; skutečným středem, méně naléhajícím a ozývajícím se nežli mozek, který se za něj někdy považuje, někdy prohlašuje, ale o to závažnějším, a ti, kdo sem jdou, jdou především, že právě srdce je jim třeba jako těžiště a východiska, když tolikeré dílo rozumu a mozku se obrátilo, obrací v svůj temný rub. Není pouhé přicházení, není to jenom návštěva. Je to návrat. I ti nejmladší se sem vracejí. Jako by tu už kdysi dávno byli, jako by pro ně bylo důležité přijít sem znovu. Znovu sem přicházet.

Jsou tu tedy každý poslušen svých vlastních popudů a důvodů, jsou tedy zde – „na stráni porostlé sosnovím a zelenými duby… v dolu rhônském, v samém srdci kraje provensálského“, který tu, Vaší rukou otevřen, před námi leží jako kniha.

Čtěme tedy.

A čtěme pomalu a tiše, doušek po doušku. Postávejme chvílemi; je čas.

Čtěme o tom, jak kolem dokola vesnice byly kopce pokryty větrnými mlýny… „Napravo i nalevo bylo vidět jen samá křídla, která se točila v mistralu nad borovicemi, a dlouhé řady oslíků naložených pytli stoupaly a sestupovaly po cestách“ – čtěme o nedělích, kdy se chodívalo v houfcích do mlýnů a pilo muškátové víno…

„Mlynářky byly krásné jako královny se svými krajkovými šátečky a zlatými křížky… a až do černé noci se tančila farandola.“

Je dobré číst tu větu tady, jako je dobré pít tu zdejší víno. Obojí se dá ovšem vychutnat i jinde, daleko odtud, obojí se dá odtud vyvézt a obojí se vyváží. Ale cesta je cesta, dálka je dálka; z obojího se platí cosi jako daň, z obojího se cosi vytrácí. A spíš, řekl bych, tou vzdáleností nežli časem.

„Prosím vás… všechno na světě má svůj konec, a co naplat, čas větrných mlýnů minul jako čas, kdy se koráby tahaly po Rhôně koňmi, jako čas krajských soudních dvorů a kazajek s velkými květy.“

Minul.

A přece trvá. Třikrát, dvacetkrát si čtu tu Vaši větu a mlynářky jsou znovu krásné jako královny, oslíci stoupají stráněmi a černou nocí sladce duní rytmus farandoly.

Podvacáté si čtu tu Vaši větu a pak jdu dál. Pak všichni jdeme dál. Nějaký spěch nás žene, či spíše představa, že máme spěch, že to a to musíme ještě stihnout, že už se připozdívá a na všech stranách čekají přečetné povinnosti. Jsme už jinde, jsme daleko. Už sotva zahlédáme skutečnou tvář té věty, pravou chuť vína. Jsem daleko od Vašich strání, s Vašimi slovy ale na dosah a v neustávajícím dešti listopadu svého města jdu jimi jako hájem oliv, plným cikád.

A jako ten, kdo trojím zavoláním vyzývá některého z dobrých duchů, volám i já, a třikrát volám, tichounce, ale úpěnlivě volám jako ten, komu jde o mnoho, volám jako ohrožený žízní nebo touhou, před oknem zacloněným vodou, tmou a chladem volám světlo.

To světlo, kterým – jak jste řekl a já už napsal v čele této knížky – žije celý ten provensálský kraj.

Malá úvaha o velkých knížkách

Knihy – jak bylo řečeno – mají své osudy. Bylo to řečeno kdysi latinsky, a tedy dávno, tedy v dobách, kdy se latiny používalo nejen v terminologii například lékařské, ale i na ulici a v domácnostech. Je to tedy pravda stará a to, že vydržela, že platí ještě dnes, je důkazem, že staré pravdy právě tak jako staré lásky odolávají rezu.

Ano, knihy mají své osudy. Své početí, svůj zrod, svůj růst; svůj zánik. Žijí, zní a hynou. Zní a hynou. Někdy časem a jindy v plamenech. Někdy je hubí zapomenutí všech, jindy zloba několika. I člověk novověku, příslušník velkého kulturního národa, rodák Schillerův a Goethův, může uvěřit, že spálením svazku je možno umlčet ducha, z čehož je vidět, že nad hladinou technického pokroku, nad hladinou prudce stoupající, může se vznášet černý pták lidské tuposti.

A protože každý život má své zákony, své možnosti, svá omezení, protože život knihy podobá se v mnohém životu člověka, mohou i knihy, jsouce živé – jsou-li živé –, počínat a plodit další knihy či další skutky. Mohou zasahovat písemnictví i život.

Jsou knihy – i v tom se podobají lidem – počaté v nějaké šťastné chvíli plné lásky a vzájemného souhlasu. Kdosi je psal z přebytku radosti a síly, bral slova jako květy, vázal je jedno s druhým do vět, kladl na stránky a tyto dosud, po mnoha letech nebo staletích, vydávají svou tichou vůni růží, hroznů, fialek či broskví. Lidé to vědí, a když je potřebují, čtou je. Jdou jimi jako zahradou, jak sadem, jdou jimi kloníce se nad záhony odstavců, shýbajíce se pod přetíženou větví plnou jablek. Utíkají se sem. To, co tu bylo kdysi zasazeno, už roste samo, rozrůstá se dál. I pro ně. V nich. I jimi, těmi čtoucími, pak prorůstá ten sad, ta zahrada.

A naopak: jsou knihy, které kdysi kdosi napsal, aby unikl žalu, bolesti či bídě. Trablům. Kruté samotě, neporozumění druhých, lži v povětří. A napsal o své bídě, o svém žalu, o tom, že lež se dýchat nedá. Psal vytvářeje si tou knihou své neexistující východisko, příběh na způsob voru v době příliš velké vody. Příběh jako zaslíbenou zemi, jak uzavřené údolí, příběh jak lásku v časech nelásky. Výsostným znakem těchto knih je prostota. Jsou jednoduché a jednoduché být musí, protože složité, těžké, neúnosně těžké bylo všechno kolem.

Říkám: východisko. Ale nejde o ně, nejde tu o něj. Nejde tu o toho, kdo píše a co si psaním hledá, vytváří a staví. I ve chvíli, kdy už mu příběh není vorem, ale jenom stéblem, ve chvíli, kdy nemůže už unést víc než všechnu svízel svého postavení, i tehdy je to sdělení a vzkaz, i tehdy pro ty ostatní, pro všechny, kdo přijdou, pro všechny příští a třeba dosud nenarozené, staví svůj děj a oblévá jej milosrdným světlem. Najdou v něm totéž, budou-li v témže postavení, bude-li voda sahat i jim až k dechu, k poslednímu dechu, budou-li také oni postiženi – a třeba jiným – hladem, nedostatkem, dopuštěním.

„A odtud vám píši při dveřích otevřených do božího slunce.

Hezký háj borovic, jiskřící světlem, sváží se přede mnou až na úpatí stráně. Na obzoru se rýsují jemně hřebeny Alpill… Nikde ani hlásku… Ledaže chvílemi sem tam hlas píšťaly, kolihy v levandulích, rolnička mul na cestě… Celý ten krásný provensálský kraj žije jenom světlem. A jak bych teď, prosím vás, toužil po vaší Paříži, hlučivé a černé! Je mi tak dobře v mém mlýně! Takový koutek jsem zrovna hledal, vonný a teplý kouteček na tisíc mil od novin, fiakrů, mlhy!“

Tyto věty stojí na samém počátku knihy pana Daudeta. A závěr? Už o necelých dvě stě stránek dál tu stojí bubeník a sám a sám, opřen o borovici poblíž mlýna, si bubnuje na vypůjčený buben.

„Hejna vyplašených koroptví mu vylétají pod nohama, ale on si toho nevšímá. Květiny voní kolem něho, ale on je necítí.“

Bubnuje svůj stesk.

„Jak jsou krásné ty velké kasárny, dvůr se širokými dlaždicemi, rovné řady oken, hoši s lodičkami na hlavě a nízké podloubí, kde chřestí vojenské misky!“

Tak bubnuje svůj stesk pařížský vojín, toho času na dlouhé dovolené.

„To zvučné schodiště, vybílené chodby, páchnoucí světnice, leštění opasků, police na chléb, kelímky s leštidlem, železné postele s šedivými pokrývkami, pušky blyštící se na stojanu!“

Tak bubnuje svůj stesk, stesk po Paříži.

„Ó, ty krásné dny na strážnici, karty lepící se na prsty, ošklivá piková dáma s ozdobnou perokresbou a starý ojedinělý svazek Pigaut-Lebruna, válející se na kavalci!“

A básník, vyhlížeje oknem svého mlýna, mu naslouchá.

„Ó, ty dlouhé noci na stráži před budovou ministerstev, do staré strážní budky prší a nohy vám mrznou! Slavnostní kočáry vás postříkají blátem, jak jedou kolem! Mimořádná dřina, když má člověk kasárníka, páchnoucí džber, polštář z prkna, studený budíček za deštivých jiter, čepobití v hodinu, kdy se rozsvěcuje plyn, večerní nástup, kam doběhneš bez dechu!“

Tak – beze slov – zní buben. A tak – těmito slovy – si básník zapisuje jeho stesk.

„Ó, Vincenneský lesík, hrubé bílé bavlněné rukavice, procházky na hradbách… Ó, brána vojenské školy, vojandy, klarinet v Salon de Mars, absint v zapadácích, hospodské důvěrnosti mezi zmoženými kamarády, tasené šavle, sentimentální písnička zpívaná s rukou na srdci!“

Útočiště? Teplý a vonný koutek?

„Sni, jen sni, ubohý chlapče, já tě rušit nebudu… Tluč statečně do svého bubnu, tluč ze všech sil. Nemám právo vidět v tom nějakou směšnost.

Ty máš tesknici po kasárnách, a co já, nestýská se mi také po mých?

Moje Paříž mě pronásleduje až sem, stejně jako tvoje. Bubnuješ tady pod borovicemi, a já to dělám jako ty! Jsme to pěkní Provensálci!

Tam, v pařížských kasárnách, se nám stýskalo po našich modrých Alpillách a po divoké vůni levandule: a teď tady, v samém srdci Provence, kasárny nám chybějí a všecko, co je připomíná, je nám drahé! Ve vsi bije osm hodin.“

Vojín opouští své místo, vrací se dolů a bubnuje si do kroku. A básník?

„… ležím tu v trávě, nemocen steskem, a zdá se mi při tom vzdalujícím se bubnování, že celá moje Paříž pochoduje mezi borovicemi… Ach, Paříž! Paříž! Stále Paříž!“

Těmito slovy kniha končí. Kde byla psána? V tomto mlýně? Tady, mezi borovicemi, ve vzduchu plném jasu, ticha, vůně levandule, ve mlýně koupeném od pana Kašpara Mitifio, manžele Vivetty Cornillové, jak bylo sepsáno u notáře Honorata Grapaziho v Pampérigoustu? Anebo v městečku Clamart nedaleko Paříže, a dokonce dříve, než koupě mlýna a útěk do jeho zdí byl uskutečněn? Je tedy pravdou, nebo básní ten úvod, ten popis chvíle, kdy vzniká první slovo, první věta Listů? Ovšemže je to zjistitelné, data jsou data, všechno je označeno a pouhým srovnáním se dobereme pravdy, ale jde tu – tváří v tvář básni – o ni? Je důležité, kde básník byl v té chvíli, v oněch dnech, a není možné nejen to, že mohl být v své krásné samotě, ale i to, že tato krásná samota mohla být v něm? Sedím tu v žáru jeho cikád s jeho knihou v ruce, na stránkách svírajících malé údolíčko, a vzpomínám na jiný kraj, na jiné údolí, na jinou knihu, která také – i když samozřejmě jinak, po svém, po našem – je únikem a fikcí, studánkou lásky v časech nelásky a vorem v době povodně, hájemstvím ticha v hluku štvanice. Myslím tu na Babičku Boženy Němcové.

Je to velká kniha. Velká? Jsou velkou knihou Listy z mého mlýna? Co vůbec myslím, říkám-li: velká kniha? Jistě ne počet stránek, rozměr a váhu svazku. Velkou se kniha stává svým stykem s lidmi, vlivem, který na ně má, a měrou vděčnosti, s jakou je jimi zas a znova brána do rukou. Roste těmi jejich návraty, a roste jenom tehdy, je-li jim na dosah, chtějí-li ji na dosah mít, roste tou jejich potřebou v ní hledat a jejich schopností v ní nalézat. Žádná z knih není dokončena posledním slovem toho, kdo ji psal. Je to vždycky jen výzva k hovoru, jen dotaz, jen trochu úzkostlivé očekávání, co bude dál. Koncem knihy není poslední stránka, ale poslední čtenář. Nezájem je jméno její smrti.

Ano, je to velká kniha. Vypráví o prosté ženě z lidu, o sklonku jejího života, o době prožité s rodinou dcery, zetě, s vnoučaty. Nic se tu skorem neděje. Jen plyne rok a člověk s lidmi se tu stýká v jasném poklidu; rozkvetou louky, opadají stromy, padá sníh. A nad vším stoupá zlaté slunce laskavosti.

Jediný stín: u splavu sedává a zpívá šílená dívka.

A pro tu laskavost a pro to slunce sem přicházejí lidé, protože obojího je jim třeba. Říkám-li sem, myslím tím nejen tu knihu, ale i to údolí. I tady se dá říci: obojího je jim třeba.

Ničím se tato kniha nemusí podobat našim osudům, ale odpovídá jim. Ničím se nepodobá místům mého dětství, mému domovu, ale mám v ní pocit dětských vzpomínek a silný pocit domova.

Tak jako tady.

Tak jako tady, v Provenci.

Snad je to tím, myslím si, že vedle našich osobních dětství a vedle našich jednotlivých domovů je ještě cosi jako dětství všech či dětství člověka a že jsou místa na této zemi, kde mohou mnozí mít pocit domova, a možná, možná jedno, kde jej mají všichni. Nevím. Spěcháme svou rodnou planetou jak obchodním domem plným senzací a ani domů se už nevracíme. I tudy už jenom projíždíme, odněkud někam máme namíříno, jsme stále jinde, skoro denně jinde a nevíme už ani, že někde máme být, že někde být musíme, že všechno ostatní by měly být jen cesty odtud ven.

Protože – ať už to víme, nebo nevíme, ať už to přiznáváme, nebo popíráme, někde jsme.

A pak, v nějaké vzácné tiché chvíli, otevřeme knihu a čteme; s dechem zatajeným dojetím čteme noční scénu:

„U lávky stojí vysoký dub; v rozložených jeho ratolestech sedí v létě drůbež. Babička se podívala nahoru, zaslechla v ratolestech povzdech, tichounké šepotání a típání. O něčem se jim zdá, povídala si a šla dál. – Co ji opět u zahrádky zastavilo? Naslouchá líbeznému klokotání dvou slavíků v zahradním křoví? Či nesouvislé písni Viktorčině, která smutně od splavu zaznívá? Či se babička zahleděla na stráň, kde tolik svatojánských mušek, těch živých hvězdiček se kmitá? – Pod strání nad loukou vznáší se lehké obláčky v ustavičném kolotání. To nejsou mlhy, povídá si lid, a snad babička také věří, že v těch průzračných stříbrošedých závojích zahaleny jsou lesní ženky, a dívá se na jejich tanec při svitu měsíce? – Ne, ani tak, ani tak; babička dívá se na louku, která vede ke mlýnu. Tam od hospody přes potok vběhla na louku postava ženská, zahalená v bílou plachetku. Tiše stojí, naslouchá jako srna, když ze zákrytu lesního vyběhne na širou pláň, by se popásla. Nic neslyší než táhlé zvuky slavíka, temné hrkotání mlýnu a ševelení vln pod temnými olšemi. Otočí bílý šat okolo pravé ruky a trhá kvítí, kvítí devatero, každé jiné. Majíc kytici hotovu, shýbne se ještě, umyje se čerstvou rosou, a neohlížejíc se vlevo ani vpravo, spěchá nazpět k hospodě. Kristla je to! Bude dělat svatojánský věneček; myslila jsem si, že má toho hocha ráda, povídala si babička, nespouštějíc z děvčete oči. Již ji neviděla a ještě stále v zamyšlení.“

Ničím se to nepodobá našemu osudu, nejsou to naše vzpomínky a naše zkušenosti, z devatera kvítí už bychom sotva znali trojí, a přece: tady jsme doma. Jsme doma v té knize malé rozsahem (v tom nevelikém údolíčku) a vejdeme se sem všichni i se svými smutky, trably, úzkostmi; je studánkou lásky v časech nelásky, je kusem pevné půdy v době velkých vod.

Už dlouho jsem ji nečetl, už dlouho jsem na ni nepomyslel.

Až tady – u toho mlýna.

Až tady, nad stránkami té knihy, která je také útočištěm. Tomu, kdo ji psal, i nám, kteří ji čteme.

První dopis panu Frédéricu Mistralovi

Vážený pane Mistrale,

přiznávám se: utrhl jsem si růži ve Vaší zahradě. Bylo to – když se vyjde z domu – z druhého záhonu vlevo. A byla červená, s několika poupaty. Nevím, zda tam rostly už za Vašich časů. Sotva. Keř není příliš veliký. Chtěl jsem si něco odnést z tohoto místa, z místa, kde jste žil, psal, pil – spolu s jinými – víno svého kraje a ještě jiné jeho dary, jiným pak poznatelné a otevřené jenom díky Vám.

Přišel jsem do Maillane v poledne. Dům byl tichý a nápis na dveřích – ano, máte tam nápis, který oznamuje, kdy je dům přístupný návštěvám –, nápis na dveřích mi řekl, že je ještě zavřeno, že otvírat se bude za hodinu. Měl jsem něco k jídlu a trochu vína, a chtěl jsem tedy počkat na jedné z laviček, které tu jsou (byly tu), ale vyšla paní a ujistila mne, že je možné vstoupit. Nevím, kdo to byl. Měl jsem jí možná říci, že Vás mám velmi rád, že nejsem jedním z turistů, kteří sem nahlédnou jen ze zvědavosti, jenom že nedovedou vynechat nějakou pamětihodnost, měl jsem jí říci, že Vás mám rád už přes třicet let a že Vám chci napsat tento dopis. Možná že by byla méně netrpělivá a méně uzavřená. Chápu ji.

Přicházejí mnozí, přihlédnou, jdou dál. Co vidí? Dům obklopený zahradou, psací stůl, jídelnu. Vaše pevné lůžko, fotografie na zdech, portréty, Váš i Vaší paní, starou provensálskou truhlu na mouku, ještě jedno, menší lůžko v další místnosti, lůžko skoro malé, snad příliš malé, řeknou, a jdou dál. Básník je mrtev (hovoří tu šeptem), básník je mrtev, zemřel v prvním roce první světové války – tak praví příručky i čísla na pomnících, kterých je v tomto kraji několik.

Nechci je podezírat, ale jdou dál a sotvakdy otevřou ještě stránky Vašich knih.

Ale jsem já lepší? Viděl jsem víc? Znám víc? Stál jsem ve Vašem domě, pane Mistrale, a trochu jsem se styděl za svůj vstup, za své rozhlížení, za to, že nedovedu říci pravdu, že nedovedu říci: Nechte mne tu, vážená paní, chvíli posedět, postát, pobýt s těmi předměty, nechte mne tady samotného a já Vám při památce básníkově slíbím, že budu tichý, že budu bez pohybu a beze slova, že tu budu se zatajeným dechem čekat, až se mi podaří zapomenout sama sebe, svůj spěch, své starosti, program své cesty, protože i já odněkud někam jdu, chci vidět to i ono, času je málo, a také já se mýlím – jako všichni – v podstatném, také já si myslím, že je nutné a možné zhlédnout více věcí a více míst, jako by v jejich počtu cosi vězelo, jako by jejich počtem se prohluboval pro nás jejich význam a naše poznání.

Měl jsem to říci, měl jsem té paní, která tu s laskavou nedůvěrou v očích sledovala mé kroky i mé pohledy, vysvětlit svoje důvody a zůstat. Zůstat. Zůstat před Vaším psacím stolem a vidět ho. Ne se na něj dívat jako už tolik jiných, jako na tolik jiných v nejrůznějších pokojích při nejrůznějších prohlídkách, ale vidět Váš stůl, stůl svého básníka, vidět ho, jako bych věděl, že tím svým viděním ho nesu, sděluji sám sobě, podmiňuji jeho bytí a že ho jeho bytí vracím, že ho z šera památnosti zas činím stolem, kusem existence každodenní, perné, radostné a živé.

Tady lehávaly Vaše lokty, tady dlaň. Tady jste v listoví citů hledal plody slov, čekal na jejich dozrávání, na jejich pád do trávy básně, tady jste čekal na zvon dálky, na vycházející hvězdy, na úder prvních kapek na skla oken, na pravá jména věcí, která jsou na dosah jen málokdy, jen málokomu, a která jiní z pohodlnosti už nahrazují jinými, jen přibližnými, tady jste čekal na první pohyb pod povrchem půdy, na první vlnu ještě nevytrysknuvšího pramene, na první vlnu v sadu sucha, na pohyb z pradávna, který se už pro všechny stal nehybností a který – Vy jste to věděl – je možné křísit jenom trpělivostí, jen pokorou, jen nekonečnou důvěrou. Tady jste čekával; tady lehávaly Vaše lokty, tady Vaše dlaň.

Měl jsem pobýt.

Je tady snímek, pane Mistrale, a Vy to jistě víte, na kterém jste spolu s panem Daudetem. Sedíte venku, na jakési loučce, vynesli Vám křesla a fotograf, dovedu si to představit, si chystal přístroj, takový velký, na stativu, chvílemi mizel pod svým černým plátnem, zaostřoval, hledal, měnil stanoviště, vy jste se smáli, obracel Vaše křesla směrem ke světlu, byl plný uctivosti, to nemůže být jenom tak, zvěčnit takové setkání, i když – dovedu si to představit – nevěděl toho o Vás příliš, pan Mistral, říkal si, je nejen básník, ale i člen obecní rady, a pan Daudet si tu někde najal opuštěný větrný mlýn, a to je podivínství, ale na druhé straně si ho pan Mistral (obecní radní) váží a oba jsou – on dit  – velcí spisovatelé. Tak asi uvažoval, dívaje se na Vás zrakem svého řemesla, viděl Vás na zadní straně svého přístroje obráceně, hlavou dolů, nohama vzhůru, nohama Vašima, nohama křesel, a to mu připadalo trochu nedůstojné a jaksi drzé, ale co se dá dělat, tak by se tu jevila i hlava státu. Hlava hlavou dolů si možná řekl a zaplašil to jako pomyšlení nevhodné.

Pak stiskl spoušť.

Pak stiskl spoušť a světlo padlo na emulzi desky.

Pak stiskl spoušť a zlomek vteřiny byl z proudu času pozdvižen do výšin šťastného trvání a kýženého zastavení. Takoví jste tedy byli a já Vás tu vidím, po tolika letech, zaostřené okem fotografa a rozostřené dojetím očí svých, vidím Vás sedící na loučce v křeslech, před pozadím stromů, a představuji si, jak jste hned v příští chvíli vstali a plašili – jak už to lidé vždycky činí – ten pocit znehybnění žertováním a smíchem. Měl jsem pobýt.

Máte tu, pane Mistrale, vedle mnoha jiných tři obrázky, ke kterým bych se chtěl vracet. Na dvou z nich, před černým pozadím, se vznášejí dvě ženské postavy líbezných barev. Víly? Na třetím je amorek snad tažený dvěma zelenými delfíny a snad – nevím – řídící jejich spřežení.

Chci věřit, že jsou to víly, sestřičky víly Esterelly, sestřičky té, která, jak píše pan Alphonse Daudet…, běhá jen po vrcholcích hor.

Chci věřit, že jsou to její sestry, chci, abyste věděl, že tomu věřím, chci, aby to i ona věděla, chtěl bych ji totiž potkat, anebo lépe – protože toho bych se přece jenom bál –, vytušit její přítomnost. Vědět, že stačí ohlédnout se, abych ji spatřil, vědět, že tu je, ale zůstat, ze strachu dál hledět před sebe a nepodívat se. Nezahlédnout líbezné barvy šatu, lehounce průsvitné tělo vznášející se kousíček nad zemí a před pozadím, které i v pravé poledne by bylo černé jako tam u Vás, na těch obrázcích.

A tady je jídelna, pravila paní ve dveřích a čekala – jako už tolikrát –, až ten, kdo sem vstoupil, se rozhlédne a půjde dál. Ano, tady je jídelna, nábytek barvy světle zelené jak listí mladých oliv a truhla na mouku a jakási – v Provenci častá – klec, klec na chleba, jak jsem se dozvěděl, a zase obrazy a šero, na zdi buben a nad oknem cosi jako žerď, není čas prohlížet si cokoli a všecko, ale uprostřed je stůl, kulatý stůl, ten stůl, který – jak si tu s dojetím zas vybavuji – „byl v mžiku prostřen: krásný bílý ubrus a dva příbory. Bože, to bylo dnes jídýlko: pečené kůzle, horský sýr, zavařenina z vinných hroznů, fíky, muškátové hrozny. A zavlažilo se to dobrým papežským châteauneufským…“, jak ve svých Listech z mého mlýna píše pan Alphonse Daudet.

Ano, toto je jídelna, pravila paní ve dveřích a šlo se dál.

Šli jsme dál. Jde se dál, můj drahý básníku, vždycky se jde dál a pořád se něco opouští. Jsme něčím pořád opouštěni, čas plyne jako proud, čas vane jako vítr a člověk se marně pokouší něco mu vzít, něco si přisvojit, aby to už vždycky bylo na dosah, třeba vadnoucí, třeba už povadlé, a přece – aspoň pro někoho – ještě plné krve, vůní, větru nebo žalu.

A proto vyvolení píší básně.

A proto ostatní ryjí svá jména do zdí zřícenin, odvážejí si mušle z mořských břehů a ukrývají květy na dně zásuvek a mezi listy knih.

Jako já tu malou červenou růži z Vaší zahrady.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .