Autoři fotografií

Miroslav Belica, Stanislav Glejdura, Rudolf Hajdučík, Jaroslav Oršula, Ján Porvazník, Jarýk Stejskal, Vladimír Štrba, Peter Valovič, Juraj Zaťko

a archivy rodin Ivana Fialy, Milana Vranky, Dušana Becíka, Petra Božíka, Jaroslava Jaška, Jozefa Justa

Na přední straně obálky jihozápadní stěna Mount Everestu, na zadní straně tabule na pietním místě pod Everestem.

Text © PhDr. Milan Vranka 2011

Translation © Katarína Kašpárková Koišová

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2016

ISBN epub 978-80-7565-040-5

ISBN mobi 978-80-7565-041-2

Tuto knihu jsem napsal

na základě rozhovorů a vzpomínek,

nahrávek z vysílaček, jakož i postřehů a faktů

z expedičních deníků a dopisů

Dušana Becíka,

Petra Božíka,

Jaroslava Jaška,

Jozefa Justa,

jejichž památce ji věnuji.

Děkuji všem,

kteří jakýmkoli způsobem

přispěli k jejímu vydání.

Jihozápadní stěna Mount Everestu

V Himálaji se stále více začíná prosazovat alpský styl lezení – bez pevných táborů, bez výškových nosičů, bez použití fixních lan… V jihozápadní stěně Everestu však o podobném přístupu nemůže být řeč!

(Chris Bonington v knize Everest tvrdá cesta)

Místo úvodu

Myšlenka napsat knihu o tragickém osudu čtveřice slovenských horolezců na Mount Everestu v roce 1988 mě pronásledovala už dávno, vlastně již bezprostředně po tragédii. K sepsání jsem se jen těžko odhodlával, a také lidé, kteří u toho přímo byli, neměli velkou chuť se k tomu vracet. Bylo to příliš čerstvé…

Koncem června 1996 jsem dělal rozhovor s Ivanem Fialou při příležitosti 25. výročí jeho výstupu na Nanga Parbat s Michalem Orolinem. Potkali jsme se v Bratislavě, na tenisových kurtech a já mu při odchodu říkám:

„Ivane, asi tomu nebudeš moc nakloněn, ale aspoň se zeptám: Chtěl bych napsat knihu o našich čtyřech klucích, co zůstali na Everestu...“

„Proč bych tomu neměl být nakloněn? Já budu nadšen, když se do toho pustíš.“

„Kdysi jsi totiž moc nechtěl.“

„Víš, tehdy jsem z toho byl zdrcený. Příšerně. Ne že by to nezasáhlo rodiny, ale já byl bezprostřední aktér a dlouhá léta mně to pronásledovalo. Dnes jsem se již z toho nejhoršího, myslím, dostal. Napsat o těch klucích knihu, to znamená zachytit největší počin v rámci tohoto sportu v Himálaji. Jejich výkon se mi jeví jako neopakovatelný. A to, že ho dosáhla parta z jednoho klubu, úplně normální lidé, kteří tady, v Bratislavě, chodili po ulicích, do školy a do práce, byla s nimi sranda, po lezení na cvičných skalách v Sološnici se opili, zaběhli Malokarpatský maraton, a takhle žili, ne na úrovni nějakých superprofíků; a pak vylezli něco, co takovým stylem nikdo jiný nevylezl, to je fantastické. Já tvou myšlenku o knize vítám, protože budu rád, když jejich čin nezanikne a zůstane na ně památka.“

„V roce 1998 to bude už deset let...“

„K tomu výročí by bylo hezké to udělat.“

Neudělal jsem. A neudělal jsem to ani k patnáctému a ani k dvacátému výročí. Při každém jubileu jsem si sice jejich památku článkem v deníku Šport připomněl, ale na knihu jsem nenasbíral dostatek vůle.

Až teď. S odstupem více jak dvaceti let od tragédie jsem se zabral do starých novinových článků, dopisů z expedice, expedičních deníků, poznámek či přepisů rozhovorů a začal jsem psát.

Příběh o jednom obrovském himálajském snu a ještě větší tragédii.

.

I.

ÚSPĚCH

A TRAGÉDIE

Horní část jihozápadní stěny Everestu

1.

Co expedici předcházelo

Výzva

Když v roce 1984 na nejvyšší hoře světa Mount Everestu (8848 m) působila první československá výprava (vrcholu dosáhli Slováci Zoltán Demján a Jozef Psotka se šerpou Ang Ritem), padla několika jejím členům ihned do oka Boningtonova cesta v jihozápadní stěně. V roce 1975 ji vylezla velká britská expedice za doprovodu mnoha šerpů. Prohlášení jejího šéfa, Chrise Boningtona, že to alpským stylem vylézt nelze, bylo výzvou…

„To přece musí jít i alpským stylem,“ řekli si někteří.

Boningtonova cesta tehdy byla krásně vysněžená. I v komíně ve skalním pásu ve výšce nad 8000 m, jednoznačně nejtěžším úseku vysokém asi 250 metrů, bylo sněhu dost.

Jeden z členů expedice, Pavel Pochylý dokonce už v uvedeném roce 1984 prohlásil ještě v Káthmándú, že záměry expedice jej nezajímají, protože on chce lézt na Everest Boningtonovou cestou a sám. U vedení výpravy tím vyvolal nevoli. Po příchodu do základního tábora začal podnikat na vlastní pěst, nakonec však měl problémy i na expediční výstupové trase…

Když rok poté i český rodák žijící v Bratislavě Jarýk Stejskal, společně s Dušanem Becíkem, dosáhl alpským stylem a v zimním období vrchol Čo Oju (8201 m), zaměřil svou pozornost na možnost překonat Boningtonovu cestu lehkým stylem. Pro svůj plán získal i další horolezce z tehdejšího Československa – Slováky Dušana Becíka, Petra Božíka a Čecha Josefa Rakoncaje. Když v roce 1987 pod Everest odjížděla naše další velká výprava vedena Ivanem Gálfym, již doma tato čtveřice prosadila rozšíření cílů o pokus vylézt na vrchol touto, ve světě mimořádně ceněnou, cestou. Avšak podmínky nebyly dobré – sněhu bylo málo a ani počasí nepřálo. „Bonington nalehko“ nevyšel a Gálfyho výpravě se nepodařilo dotáhnout do konce ani expediční plán v jihozápadní stěně – skončila ve výšce 8300 m…

Mezitím kroky vedoucí k organizaci nové výpravy s cílem lézt v jihozápadní stěně alpsky podnikli Jaroslav Oršula a Ivan Fiala, jenž se v roce 1984 vrátil zklamaný z toho, že expedice upustila od vylezení těžké sovětské cesty v jihozápadní stěně a zvolila lehčí výstupovou trasu. O himálajský šlágr se měli pokusit čtyři špičkoví horolezci z jejich klubu…

Odchod

I.

Podařilo se, v srpnu 1988 na Mount Everest odchází naše třetí výprava. Přesněji: slovensko–novozélandská. Jejím cílem je na jeden zátah vylézt na vrchol Boningtonovou cestou. Vedoucím výpravy je Ivan Fiala, který však kvůli pracovnímu vytížení přicestuje později. A později přijede i Dušan Becík, který je na aklimatizačním pobytu na Ťan-šanu s členy československých výprav na Dhaulágirí a Annapurnu.

„Máme zaplacené povolení na Everest a potvrzené i povolení vystoupit na čtvrtou nejvyšší horu světa Lhotse,“ říká den před odjezdem na setkání s novináři v prostorách bratislavské TJ Iames její tajemník Jaroslav Oršula. „Na Lhotse, na klasické cestě, se kluci chtějí aklimatizovat. Možné je, že se někteří z nich pokusí i o výstup až na vrchol Lhotse. Peter Božík dokonce uvažuje o traverzu z vrcholu Everestu přes Jižní sedlo na Lhotse. Kombinací a variant se rýsuje vícero, hlavní je však výstup Boningtonovou cestou na Everest.“

Slovenskou část tvoří sedm členů – Ivan Fiala jako vedoucí celé expedice, Jaroslav Oršula, jeho zástupce, MUDr. Milan Skladaný, lékař, a čtveřice horolezců Peter Božík, 34 let, Dušan Becík, 34 let, Jaroslav Jaško, 26 let, a Jozef Just, 33 let. Všichni z TJ Iames Bratislava, jenž výpravu organizuje. A všichni již na Everestu předtím byli: Fiala, Oršula, Skladaný v roce 1984, Božík, Becík, Jaško v roce 1987 a Just v obou letech. Novozélandská část má čtyři členy – jsou to Robert Hall jako její vedoucí, William (Bill) Atkinson, Gary Ball a Lydie Bradeyová. V Nepálu se podle předcházející dohody mají přidat další – Novozélanďan žijící v USA David Kilcullen a jeho partnerka, Američanka Patricie Nostrandová, kteří pomohli s organizací akce.

„Zdá se mi, že Novozélanďané se Boningtonovy cesty jaksi bojí,“ naznačuje Jaroslav Oršula. „Nejraději by lezli klasickou cestou. Tam to však bude přelidněné a navíc by museli žádat o nové povolení. Budeme samozřejmě trvat na původní dohodě, ale pokud budou mít chuť lézt pouze na vrchol Lhotse – tak prosím. Momentálně jsou všichni na K2, rádi bychom proto ze začátku, při budování prvních dvou táborů, využili jejich aklimatizace. Naším záměrem je vystoupit do výšky 8000 metrů na klasické trase vedoucí na Lhotse a dobře se aklimatizovat.“

„Dobrá aklimatizace je základem úspěšného výstupu,“ přidává Peter Božík, z lezecké čtveřice jako jediný přítomný na tiskové konferenci. „Mojí výhodou je, že jsem už Boningtonovu cestu zkoušel, takže zčásti vím, do čeho jdu. Nejnáročnější bude lezení ve skalním pásu ve výšce nad 8000 metrů. Za dobrých podmínek by se to však dalo vylézt i sólo...“

„Dobré podmínky. Co to znamená na Boningtonově cestě?“ ptám se ho.

„Na vylezení jakékoli cesty na Everest je potřeba mít vhodné podmínky. Především ve vrcholové části výstupu chytit dva až tři dny dobrého počasí bez silného větru. Když člověk sleduje vývoj počasí, pravidelnost, s jakou se mění, mělo by se to dát odhadnout.“

„A co tvůj zamýšlený traverz na Lhotse?“

„Pokusím se o něj pouze v případě, že bude vše v pohodě. Je to náročný cíl, znamená to čtyři až pět dní pobytu ve výšce nad 8000 metrů.“

„Máš na to partnera?“

„Zkusil bych to i sám. Samozřejmě pouze za ideálních podmínek.“

Spoustu práce bylo potřeba udělat při přípravě expedice už doma.

„Tentokrát jsme klukům vytvořili maximální podmínky na přípravu,“ říká spokojeně Jaroslav Oršula. „Od organizačních starostí jsme je úplně osvobodili.“

„Je to tak,“ přikývne Peter Božík. „Připravil jsem se jako ještě nikdy předtím. Od příjezdu z loňské výpravy na Everest žiji pro tento cíl. Pravidelně jsem běhával, dvakrát nebo třikrát deset až patnáct kilometrů týdně, v Tatrách jsem vylezl dvacet osm túr. Hodně jsem lezl i po skalách, v norském Romsdalu jsem se Zolem Demjánem vylezl dva prvovýstupy.“

Oršula ještě prozrazuje, že loď, která měla do Indie přepravit nákladní auto s materiálem pro tři československé výpravy (kromě té jejich i na Dhaulágirí a Annapurnu), kvůli karanténě nevyplula. A tak s třítýdenním zpožděním naložili auto na sovětskou loď mezinárodní přepravní společnosti Interlichter.

„Tisíc dvě stě kilo materiálu jsme do Káthmándú museli poslat poslat letecky“, prozrazuje Jaroslav Oršula. „Auto totiž očekáváme mezi pátým až desátým zářím, což je dost pozdě.“

V leteckém kargu je kompletní materiál pro vybavení základního tábora, stany pro výškové tábory, výstroj a výzbroj pro horolezce, šerpy i část materiálu pro Novozélanďany. V Káthmándú se mají všichni kromě Becíka a Fialy potkat 15. srpna. Plán zní: přepravit se letecky i s kargem do Lukly, odtud začít pochod s nosiči. S druhou částí materiálu (2 tuny z nákladního auta, především potraviny) pojedou Jaroslav Oršula, Milan Skladaný, styčný důstojník, sirdár a 65 nosičů.

„Problém bude zřejmě s nosiči,“ předpovídá Jaroslav Oršula. „Pod Everest míří spousta dalších výprav, a tak si kluci budou muset pospíšit. A pokud se Zolovi Demjánovi a Emilu Hasíkovi z našeho klubu podaří prvovýstup jihozápadním pilířem na Dhaulágirí, přemístili by se k nám a pokusili by se ještě i o výstup na Lhotse.“

Peter Božík s úsměvem dodává: „Z tibetské strany se bude o Everest pokoušet v rámci mezinárodní výpravy Čech Josef Rakoncaj. Domluvili jsme se, že se potkáme na vrcholu, když už na to nemáme čas doma a pouze si voláme...“

Všechno je nakonec úplně jinak…

II.

Po tiskové konferenci jedu s Petrem Božíkem za naším společným kamarádem Jarýkem Stejskalem. Ten měl jet původně na expedici na Annapurnu, jenomže při seskoku s padákem přistál tvrdě a odnesla to záda. Podrobil se operaci v Brně a v pohybu jej teď omezuje sádrový korzet.

„Ať se Peter staví,“ přikázal mi, když se dozvěděl, že s ním budu.

Marody je třeba poslouchat, nuž se ujímám příkaz splnit.

„Kdyby na Everest nejel Jaro Jaško, ani já nejedu,“ vyleze mimoděk z Petra během řízení.

Zarazí mě to, ale více to nerozebíráme. Zastavujeme před petržalským panelákem, v němž bydlí Jarýk. Jejich setkání je krátké. Peter musí před zítřejším odjezdem vyřídit ještě hromadu věcí. Jarýk tu situaci dobře zná, takže ho nezdržuje.

„Tak se držte! Doufám, že budete mít lepší podmínky, než jsme měli my před rokem,“ popřeje mu.

Ani jeden z nich netuší, že se vidí naposled.

III.

Šestnáctého srpna 1988 brzy ráno se Peter Božík loučí s rodinou. Na dlouho připravovanou expedici odjíždí se smíšenými pocity.

„Nevzal jsem si toho na sebe příliš? Zvládnu takový náročný cíl, jaký jsem si předsevzal?“ víří mu hlavou.

Pohledem se rozloučí se syny Peterem a Andrejem, kteří ještě spí a neuvědomují si, že táta tady tři měsíce nebude.

„Už jenom kvůli nim se musím vrátit,“ říká si.

Uklidňuje manželku Annu, která mu se slzami v očích připomíná: „Zblázním se, jestli se ti něco stane!“

„Neboj se, vrátím se.“

Ano, musí se vrátit. Kdyby ne, byla by to rána i pro jeho matku, která se už teď za něj modlí.

Před petržalským bytem usedá za volant nové škodovky. Odlet z Prahy mají ve 14.40. Staví se v Devíně pro Jara Jaška, který se s rodiči a bratry – starším Ladislavem a mladším Martinem – rozloučil již včera. Mámě to však nedalo a ráno si přivstala, aby mu připravila snídani a něco na cestu. Ještě jednou ji pevně obejme a palcem jí utře slzy stékající po tvářích.

„A dávej na sebe pozor,“ připomíná mu máma, která si na jeho odjezdy do hor pořád ještě nezvykla.

„Za deset týdnů budu zase doma,“ přislíbí.

Ve třech, i s kamarádem Braňem, který Petrovo auto přiveze zpátky z Prahy, se vydávají na cestu. Debatují o lecčems, jenom ne o Everestu, chvílemi utíkají do vlastních myšlenek. Před letištním parkovištěm se zařadí do kolony. Peter vyndává peníze z peněženky, pomalu pouští spojku, když najednou – buch! Auto před ním nečekaně zabrzdilo… Naštěstí se nic vážného nestalo. Poškozen je pouze nárazník na Petrově autě. Mávne nad tím rukou, ani policajty nevolají.

Na letišti se potkávají s Jožem, kterého i se zavazadly vezl do Prahy kamarád. Napětí z nich opadá, až když sedí v letadle. Konečně! Letí za cílem, jenž je v posledních dnech pronásledoval na každém kroku. Měli by si vydechnout, ale vědí, že to nejdůležitější mají teprve před sebou.

2.

Problémy v Nepálu

Čekání v Káthmándú

Troufám si vylézt na Everest. Je to asi divný, jsem vlastně nováček. Už rok mám před očima a ve svém podvědomí Everest. A neztratí se, nesejde z mysli, dokud tato výprava neskončí. Mám teď zmatené myšlenky. Uvidím, co bude pak. Vždy před nějakým, především horolezeckým, cílem bývám posedlý – teď asi nejvíc. Psychika však zaostává. Bojím se vysokých hor, pospíchám a počítám vždy s nejhorším. Lezu jinak, než někde níže. Tak proč tam jedu znova?

(Z deníku Jara Jaška, 16. 8. 1988)

I.

Na letišti v Káthmándú domorodci svádí urputné boje o odnesení zavazadel, taxikáři se předbíhají s nabídkou, aby přicházející horolezci využili k přepravě právě jejich auto. Cestou z letiště se jim zdá, jakoby z Káthmándú odjeli teprve nedávno, jakoby od jejich poslední návštěvy neuběhl ani celý, celičký rok. Vítá je známá atmosféra: veliký ruch, špína, smrad, hukot klaksonů, rikši a motorky prohánějící se v ulicích, obchodníci nabízející zboží, veksláci…

Ubytovávají se v jim dobře známém hotelu Star. Na pokoji dlouho nevydrží. V sousedním hotelu vyhledají Poláka Janusze Majera, který v roce 1986 vedl výpravu na K2. Tu, co vylezla prvovýstup Magic Line. Ve trojici, která tehdy dosáhla vrcholu druhé nejvyšší hory světa (8611 m), byl i Peter Božík. Peter věděl, že tady Janusz bude, před dvěma týdny totiž byl za ním v Polsku. Teď vede mezinárodní expedici na Annapurnu a jako šéf přijel do Nepálu první. Od něj se dovídají, že v Káthmándú jsou i jeho krajanky Kristina Pawlovska a Anna Czerwinska, které mají v plánu lézt na Makalu.

Při rozhovoru na chvíli zapomínají na starosti, které je čekají.

II.

Následující dny při toulkách uličkami starého Thamelu potkávají spousty zahraničních horolezců. Nejvíce jich je vždy večer v Rum Doodle, známém horolezeckém baru s yettiho šlépějemi a s podpisy nejslavnějších horolezců světa. Tady u piva vzpomínají všichni na staré akce a s nadšením mluví o nových. Když Peter vzpomene Magic Line, ihned vzbudí obdiv. S uznáním mu gratulují. Vylézt na obávanou K2, navíc tak náročnou cestou, tím se nemůže pochlubit leckdo.

„A co jdete lézt tentokrát?“ zazní zvědavá otázka.

Při vyslovení – Boningtonova cesta na Everest alpským stylem – jen užasle kroutí hlavami.

„Uf. Bude to velmi zajímavé, pokud se vám to podaří.“

III.

V hotelu je navštěvuje známá kronikářka himálajských výstupů Elizabeth Hawleyová. Je to Američanka, která se před lety usadila v Káthmándú a spolupracuje s vícero významnými světovými horolezeckými médii. Jožo již měl tu čest se s ní při předcházejících výpravách potkat. Vysvětluje jí, co na Everestu zamýšlejí vylézt a jakým stylem.

„To je zatím nejodvážnější projekt!“ vyhrkne nevěřícně americká novinářka.

V Káthmándú jsou už také jejich budoucí horolezečtí partneři z Nového Zélandu, z USA přiletěli i David a Patricie. Peter a Jaro se spolu s nimi i s Robem domluví a vyrazí za památkami. Ještě nedorazil expediční materiál, takže si takhle chtějí zkrátit čekání.

V Káthmándú a okolí je co navštívit. Socha spícího boha Višny v Budhanilkantě, Swajambunáth a Buddhovy oči, další stúpy a všude neodmyslitelné modlitební mlýnky, Pašupatináth a obřad spalování mrtvých… Faktem však je, že mnohé historické stavby chátrají. Za vnějším pozlátkem se uvnitř nejednou naskytne šokující pohled na lidi, kteří žijí v nehygienických podmínkách, často společně s pobíhajícími opicemi či psy. Vedle hotelů se nacházejí chatrče, výjimkou není ani smetiště uprostřed rušné turistické ulice, v němž se prohrabávají jak lidé, tak psi.

Podvečer je autobus Yetti Mountain Travel vysadí před hotelem zničené, jako kdyby měli za sebou aklimatizační výstup. Všechno najednou se stihnout nedá, něco je třeba nechat také na příště…

IV.

Nad ránem je vzbudí něco divného. Všechno se s nimi třese. Jaro vyběhne na chodbu. Zdola jsou slyšet výkřiky, světla blikají. Lidé v panice vybíhají na ulici. Zemětřesení. Z vedlejšího pokoje vychází Jožo. Zdá se mu, že se hotel proměnil na nafukovací domeček, který se teď při každém jeho kroku houpe. Jenom Peter zachovává klid, vždyť se zatím nic neděje. Vstane z postele a vyhodnocuje situaci. Věci v pokoji nadskakují, ale zdi nepraskají. Něco podobného zažil už před třemi lety, když byl na Pamíru. Jaro nevěří vlastním očím, když po chvíli Peter zalézá zpátky do postele. Je šest hodin ráno, na vstávání je prý moc brzy.

V.

Jaroslav Oršula, Jožo Just a doktor Skladaný vyzvedávají kargo. Je nejvyšší čas opustit Káthmándú. Odpoledne ještě dokoupí chybějící materiál, ale i když vyvíjejí veliké úsilí, let z Káthmándú do Lukly se nekoná. A kdo ví, kdy charter odletí. Při počasí, které panuje, to momentálně nejde a předpověď na další dny není příznivá.

Nakonec přichází dobrá zpráva. Nejdříve by mělo letět kargo a druhý den oni.

Ráno 24. srpna odjíždějí na letiště. Váží celý náklad, jenž záhy putuje do letadla.

Na letiště přijíždějí Francouzi, kteří na Everest plánují lézt po klasické cestě. Všechno mají pěkně sbaleno, všude reklamy. Mezi jejich bednami a sudy spatří Peter velkou černou tubu. Přesně takovou viděl, když byl na K2. Patřila Jean-Marcu Boivinovi, který tam z výšky 7300 metrů sletěl na padáku. Odtrhne zrak od tuby a spatří známou tvář. Boivin! Srdečně se přivítají.

„Chci na něm sletět z vrcholu Everestu,“ ukáže sympatický Francouz na padák sbalený v tubě.

„Další blázen do party,“ usměje se Peter. No co, aspoň nebudou sami.

Všechno je naloženo, s napětím čekají, co přinesou následující minuty. Odletí? Neodletí? I kdyby letadlo odletělo, ještě není vyhráno. Když bude v Lukle špatné počasí a letadlo nepřistane, vrátí se a jim propadne 30 tisíc rupií, což je asi 1000 dolarů. Letadlo nakonec neletí. Lukla nepřijímá. Všechen materiál vykládají na vozíky, na kterých zůstane po celou noc na letištní ploše. Hlídání je vyjde na 500 rupií. Zklamaně se vrací na hotel.

Večer se na večeři potkávají se styčným důstojníkem. Vypadá jako policajt. Z rozhovoru s ním plyne, že je zarytým nepřítelem pašování a užívání drog.

VI.

V ranním tisku padne Petrovi zrak na informaci, že zemětřesení v Nepálu si vyžádalo 501 životů…

Na letišti se nic neděje. Zaměstnanci vůbec nepospíchají. Není důvod: pokud se i místy vyčasí, za chvíli je opět ošklivě.

Dvacátého pátého srpna však nakonec nasedají do letadla. Taktika se změnila: nejdřív poletí oni, až pak náklady.

„Nevěřím, že materiál přijede za námi tak brzo,“ vysloví obavy Jožo.

Letí nad nádhernou krajinou, ale oblaka přibývají, sem tam do nějakého vletí. Už – už se zdá, že to piloti otočí, když se před nimi objeví známá letištní dráha. Lukla. Konečně uvěří, že skutečně přistanou. Piloti jsou skuteční machři. Společně s Petrem Božíkem, Jarem Jaškem a Jožem Justem přilétá i doktor Milan Skladaný a Rob Hall. Z letadla vystupuje i Korejec, který má jednu nohu kratší a při chůzi používá berle. Je plný energie a odhodlání. Největší radost z vydařeného letu však mají Francouzi, kteří ječí jako malé děti.

Cesta pod Everest

I.

Druhý den do Lukly nepřiletělo žádné letadlo. Bez materiálu nemá význam jít dál. A tak ráno do Namče Bazaru odchází jenom Rob, který se má setkat se skupinou novozélandských trekařů. Lukla je zahalená do mlhy, vrcholy z ní vykoukly pouze na chvíli. Celý den mrholí. Čas na učení angličtiny, lenošení, poslouchání hudby z walkmanu…

„Příště půjdu do hor pouze s Jankou,“ utvrzuje se Jaro.

Jožo a doktor Skladaný se od místních obyvatel z dlouhé chvíle učí hru velmi podobnou našemu „člověče, nezlob se“.

Ze základního tábora pod Everestem přichází španělský horolezec, který si při pádu po seskoku padákem zlomil zub. Od něj se dovídají, že pod Everestem jsou již Korejci, Američané, Španělé a část Francouzů, avšak ještě nikdo nezačal budovat cestu ledopádem. Najednou si všichni uvědomují, že čas hraje pořád víc proti nim. Dle harmonogramu, který Jožo udělal už doma, by s aklimatizací měli začít v prvních zářijových dnech, což se jim jeví jako krajně nepravděpodobné.

II.

Šestý den od odjezdu z Káthmándú a oni jsou stále v Lukle. Každý den prší, letištní plocha je zahalena do mlhy. Skutečný monzun. Každý večer se ukládají ke spánku s nadějí, že ráno se vyčasí a letadlo s materiálem přiletí. Šerpové se pokoušejí vyvěštit, kdy bude hezčí počasí, ale nevychází jim to. Alespoň vnášejí do celkové apatie trošku optimismu.

„Zítra se vyčasí,“ slibují a tentokrát se zdá, že jim to vyjde.

Sedmý den ráno se Peter vzbudí už ve tři a první, co si uvědomí, je, že na obloze jsou vidět hvězdy. Nedočkavostí nemůže usnout. Hází sebou na tvrdé pryčně. Ze sedmi dnů v Lukle šestkrát pršelo, že by se to teď otočilo? Dočkat se nemůžou ani Španělé, kteří jsou velmi hluční. V půl osmé zatroubí siréna, která oznamuje, že letadlo z Káthmándú odstartovalo.

Všechny pohledy se s přibývajícími minutami s napětím zaměřují tím směrem, odkud má letadlo přiletět. Bude to charter s materiálem? Peter stojí na hotelové terase a vyhlíží dalekohledem, kdy se objeví. Naději jim bere informace, že letadlo bude osobní. Přiletět by však měla prý až dvě letadla. Z prvního skutečně vystupuje početná korejská výprava. Letadlo vzápětí odlétá.

Nastává další čekání, které přeruší doktor Skladaný:

„Dnes už žádný charter nepřiletí!“

„Jak to víš?“

„Právě jsem byl v kanceláři, řekli mi, že na dnes není plánovaný.“

III.

Je to k uzoufání. Nekonečné čekání, k jídlu pořád jen rýže a brambory. Už nemůžou ani nadávat. Petra navíc ráno rozbolelo v krku, ale nepřipouští si to.

Doktor vidí, že kluky dlouhý pobyt na jednom místě ubíjí, navrhuje jim proto, aby šli do Namče Bazaru a tam počkali. On s Jožem zůstane v Lukle, dokud nepřijede materiál.

Peter a Jaro to berou jako vysvobození. Balí se a odcházejí. Cestou po klikatém chodníku, který chvíli stoupá, pak klesá, trochu pookřejí. Dva mosty přes řeku jsou strženy a nad řekou vedou jen provizorní lana. I chodník je na několika místech poškozený. Najednou nad hlavami zaslechnou hukot letadla. Podívají se nahoru a vidí, jak se nad údolím otáčí vyhlídkové letadlo.

„K čertu! Tak tohle jim je přednější?“ uleví si Peter.

Celá cesta z Lukly do Namče Bazaru s desetikilovými batohy na zádech jim trvá sedm hodin.

„Namasté, Namče!“ křičí radostí, když vcházejí do centra šerpů s malými hotely, chrámy a obchůdky, ve kterých lze koupit téměř všechno.

Zamíří ke známé ubytovně, ve které bydleli před rokem. Je zavřená. Když je však domácí poznávají, otvírají. Pijí čaj, jako kdyby právě přišli z pouště. Nejenom Peter, ale už i Jaro cítí, že je nastydlý.

„Už jenom to nám chybělo,“ láteří.

Je poslední srpnový den. Pokud odteď půjde všechno dobře, v horách by měli pobýt 45 dní. A to je dost málo na aklimatizaci a výstup. Jakýkoli zdravotní výpadek by jejich už i tak nepříznivou situaci jenom zhoršil.

IV.

Ráno se oba probouzí s vědomím, že mají angínu. Celou noc se potili a teď cítí, že v krku to mají už pořádně „chycené“. Vzájemně si porovnávají zdravotní stav. Nemůžou polykat. Bohužel, antibiotika jim chybí. Lékárničky mají sbaleny v osobních sudech a ty ještě nedorazily. Jedinou možností je vypotit se. Naordinují si najednou po dvou tabletách acylpyrinu a u pocení debatují.

Počasí venku je špatné, nervozita stoupá. Peter nahlas počítá dny a kalkuluje. Vychází mu, že na traverz Everest – Lhotse nebude dostatečně aklimatizovaný.

„Na K2 jsme byli celých 45 dní v základním táboře nebo výš, a to jsme se z výstupu vraceli zničení,“ říká Jarovi.

Pomyšlení na to, že ostatní výpravy jsou již v základním táboře, jim na klidu nepřidává. Lomcuje jimi bezmoc, ale východisko z celé této nepříjemné situace nevidí. Musí čekat.

Nebo si osud skutečně nepřeje, aby se jim to povedlo?

V.

Další den v Namče se podobá těm předcházejícím. S tím rozdílem, že jim dochází acylpyriny. Z rozjímání nad neradostným zdravotním stavem vytrhne Petra ruch z venku. Přes okno spatří šerpu s batohem, z něhož trčí baseballová pálka.

„To je přece náklad patřící Novozélanďanům!“ zajásá.

„No vidíš, a ty se tady nervuješ,“ řekne Jaro.

„Víš, když mě na této akci tak moc záleží. Já to nejenom že chci, ale i musím vylézt!“

„Nic nemusíš. Musíš se vrátit živý,“ odvětí fatalisticky Jaro.

Do místnosti vchází šerpa, který se představuje jako pomocník jejich budoucího kuchaře.

Petra to znovu vrací do reality. „Přiletěl charter?“ ptá se ho nedočkavě.

„Ne,“ kroutí hlavou šerpa a vytahuje dopis od doktora se 3000 rupiemi.

Při čtení Peterovi stoupá tlak. V Lukle je všechno při starém, letadla nelétají. Do Namče přišlo jenom sedm nosičů s osobními věcmi Novozélanďanů, kteří šli z Jiri pěšky. Skladaný píše, že si mají dokoupit 40 kg masa a jít co nejdříve do základního tábora. Ať si stany a další potraviny půjčí zatím od Francouzů. Náklaďák do Káthmándú totiž přijede až 20. září, časový skluz tedy bude ještě větší, než předpokládali. V Lukle prý až dnes očekávají charter s jejich osobními věcmi. Na ty svoje s nimi čeká i Gary.

„Měli jste jít taky pěšky,“ říká šerpský kuchař nevinně, netušíc, že jenom přilévá olej do ohně.

„Dejte mi sekeru, ať to tady rozmlátím,“ křikne Peter slovensky.

Naštěstí mu rozumí jen Jaro. Ví, že Peter už v Bratislavě a pak i v Káthmándú navrhoval, aby se nespoléhali na leteckou přepravu a raději šli s nákladem pěšky. Teď je však už pozdě litovat.

Uvědomuje si to i Peter, který se jakž takž uklidňuje.

„V první řadě musíme sehnat léky,“ obrátí se na Jara.

Ve vesnici natrefí na dva Španěly a jednoho Francouze. Vysvítá, že v základním táboře jsou kompletní pouze Korejci a Američané. Španělé, kteří dostali povolení na západní hřeben, mají zatím výstroj pouze pro čtyři a musí si ji půjčovat mezi sebou. Francouzi dokonce pouze pro dva, ale mají už postavený první tábor v ledopádu.

Jaro a Peter jim vysvětlují, v jaké jsou situaci. Španělsko–francouzská trojice je sice ochotna jim pomoct, ale v batozích nacházejí jen acylpyriny s vitamínem C.

„Až se zotavíte, přijďte za námi nahoru. Musíte se co nejdřív aklimatizovat. Jídlo vám zatím dáme z našich zásob,“ radí jim dobrosrdečně.

Poděkují za nabídku. Zdá se, že mezi expedicemi se rýsují přátelské vztahy. Peter doufá, že v základním táboře pod Everestem bude dobrá atmosféra, alespoň taková, jaká byla pod K2.

Náladu jim zlepšuje domácí, která oznamuje, že na večeři bude maso. Už deset dní se totiž stravují jako vegetariáni.

Spát jdou s plným žaludkem a lepší náladou.

„Zítra dobré počasí,“ popřeje jim domácí na dobrou noc.

VI.

V Namče stále prší. Nálada klesá pod bod mrazu. Je jim z toho do pláče. Charter kvůli mlze zřejmě opět nepřiletí. Z Jiri dorazily do Namče náklady Španělům, ale Gary se svého zatím nedočkal.

Peter a Jaro kupují v jednom z mnoha šerpských obchůdků acylpyrin, vitamín C a bonbóny proti kašli. Po poradě s kuchařem se rozhodují, že maso zatím nekoupí, mohlo by se zkazit. Po návratu polknou další prášky a zalezou do spacáků. Najednou přichází Gary a oznamuje, že v jednu bude mít relaci s Luklou. Vystupují nad Namče, odkud se jim daří navázat spojení. Dle Garyho gestikulace to však nejsou radostné zprávy. Vysílačku si bere Peter, aby se s doktorem Skladaným domluvil, ale nikdo se neozývá. Z vysílačky jenom zachroptí.

„Skutečně jsem takový smolař? Na co sáhnu, to se posere?“ hřímá beznadějně.

Gary zkouší opět navázat spojení. Mezitím je informuje, co se dověděl:

„Dnes nic nepoletí.“

Ne, to nemůže být pravda!

„A Američané chtějí za použití cesty ledopádem 5000 dolarů...“

Tak to je už úplné šílenství! Více zlých zpráv nemá, nové spojení se mu nedaří navázat.

„Co navrhuješ?“ táže se Jaro, když jdou zpátky do vesnice.

„Nevím, musím si to nechat projít hlavou,“ odpovídá Peter.

„Myslím si, že bychom měli jít nahoru!“ zkouší Jaro.

„Ne. Zítra ještě počkáme na relaci. I tak se musíme doléčit,“ rozhodne Peter. „Ale pozítří už určitě vyrazíme,“ slibuje a myslí na to, že si bude muset dokoupit nějaké teplé oblečení.

Večer učí domácí slovensky a ti zas je nepálsky.

VII.

Jaro se budí v půl šesté a hned si všimne, že obloha je krásně čistá. Poprvé vidí z Namče celý horský masiv.

„My jsme skutečně v horách!“ zvolá překvapeně.

Peter se rychle obléká a schází ke studánce, odkud je výhled daleko do dálky. Než tam dojde, je znova zataženo. Vrací se naštvaný.

„Jdu si koupit sekerku,“ znovu jím lomcuje chuť na kácení.

Tentokrát se tím baví. Nic jiného jim nezbývá – s úsměvem to snad lépe zvládnou.

„Měli jsme tě poslechnout a jít z Jiri pěšky,“ povzdechne si Jaro.

Peter si v Namče kupuje svetr a společně hledají nějakou šálu pro Jara.

„Zítra určitě půjdeme výš, ať charter přiletí, nebo ne,“ rozhoduje Peter.

Dávají se do řeči s jedním ze šerpů. Patří k americké expedici, přišel něco dokoupit.

„Jak vysoko jste?“ ptají se ho nedočkavě.

„Chystáme se postavit třetí tábor,“ odpovídá.

V Petrovi to opět vře. Kdy už i oni budou v základním táboře?!

Jaro opět myslí na Everest. Najednou má na něj obrovskou chuť, ale současně se objevují známé obavy z výšky.

„Kde je ta síla?“ víří mu hlavou.

Čas se jim neuvěřitelně vleče a už před jednou hodinou odpoledne běží za Garym, který se chystá navázat spojení s Luklou. Na smluveném místě však není, vystupují tedy na místo nad Namče, kde byli včera. Z Garyho tváře lze číst, že má dobrou zprávu.

„Charter přiletěl!“

Hurá! Ještě tedy není všechno ztraceno?

VIII.

Do nového dne se jim vstává radostněji, když vědí, že náklady s jejich osobními věcmi jsou na cestě. Petra a Jara prohlíží francouzský lékař a říká, že to není tak špatné. Měli zánět průdušek, ale bez komplikací. I oni se už cítí lépe. Jdou si zalézt na skály v okolí. Nedočkavě vyhlíží Joža, Dušana a doktora Skladaného s nákladem.

První přichází Dušan, který na obědě popisuje zážitky z jeho aklimatizačního pobytu na Ťan-šanu a výstupu na sedmitisícový Chan Tengri…

Jako partnerka na něj vyšla Blanka Nedvědická z annapurské výpravy. Vyšli spolu do výšky 6200 metrů, kde je zastihla sněhová bouře. Druhý den sice byla obloha čistá, ale u Blanky se projevila výšková nemoc – bolela ji hlava, viděla dvojitě. Dušan cítil prsty na nohou, což je u něj neklamným znakem, že je venku mínus dvacet. A když ho vzápětí Blankou uvolněný kámen trefil do kolena, začali sestupovat. Místy se brodili po pás ve sněhu. Blanka měla chuť se někde uložit a zavřít oči, musel ji povzbuzovat. Až když dorazili do základního tábora, ulevilo se mu.

Na další pokus vyrazil sám. Za tři hodiny byl v sedle a do večera vyšel až do výšky 6800 metrů. Čtyři kyrgyzští horolezci usilující o prvovýstup mu nabídli místo ve stanu s doporučením, aby pokračoval až následující den. „Vsjo jest,“ říkali, když jim Dušan ukázal, že v batohu má k jídlu pouze citron. A skutečně měli s sebou všechno: na večeři byla pečená ryba s hranolky a jako dezert jablka.

„Pochopil jsem, jak moc je psychika ovlivnitelná tak obyčejnou věcí, jakou je jídlo. A také atmosférou, jakou v malém stanu vytvoří kolektiv. Takový večer se ve výšce pod sedmitisícovou hranicí málokdy přihodí,“ pochvaluje si při té vzpomínce Dušan.

Druhý den přesně v poledne dosáhl vrcholu Chan Tengri tyčící se do výšky 7010 metrů.

„Řeknu vám, že ťan-šanské vrcholky mě uchvátily mnohem víc než Himálaj.“

Pak popisuje těžkosti kolem leteckého transportu, což všechny vrací do himálajské reality. Dušan a Jaroslav Oršula trávili dny v hlavním městě Nepálu jako přes kopírák. Ráno se na pronajatých kolech vydali na letiště, kde dopoledne vyčkávali, jestli se v Lukle vyčasí a charter bude moct i s částí jejich materiálu odletět. Druhá část totiž byla stále na náklaďáku plavícím se na námořní lodi. Jedno poledne se dokonce oba nechali zavézt do centra na New Road, kde sídlí Nepálské královské aerolinie s naivní představou, že se jim podaří ovlivnit kompetentní a umluví je, aby dali povolení k odletu. U dispečera to zkoušeli s lahví whisky, ale odpověď byla zamítavá:

„Velmi rád bych vám pomohl, o československých horolezcích jsem toho slyšel hodně, ale monzun je monzun.“

Ovšem, oni také věděli, co je monzun, stejně jako desítky dalších horolezců, kteří čekali na to, aby se dostali do hor. Ale právě proto, že nebyli sami, snažili se vyvíjet aktivitu, aby ve chvíli, když přijde souhlas k odletu, byli v pořadníku co nejvýš. Na letišti je už brali jako své zaměstnance, zdravil je celý personál a každou chvíli je zvali na čaj, dokonce v restauraci je už obsluhovali automaticky, bez objednávky.

Nakonec ani sympatie a ani bakšiš nezpůsobily, že se v pořadníku drželi v popředí. Rozhodující byly známosti s Madanem Khatrim, ředitelem Nepal Rastra Bank a Čaturem Karkím, honorárním konzulem Československa v Nepálu, a jejich kontakty. Dvě Madanovy dcery studovaly v Bratislavě, jedna elektrotechniku a druhá medicínu. Ivan Fiala jim pomáhal, jak mohl. Když ještě neuměly dobře slovensky, zařídil, že některé zkoušky mohly dělat v angličtině. Brával je i na svou chalupu v Zázrivé. Čatur měl k slovenským horolezcům také blízký vztah, vždyť před léty sám studoval na vysoké škole v Ostravě, našel si tam manželku a pak na sever Moravy poslal na studia i dceru.

V průběhu deseti dní jim třikrát naložili materiál do letadla, ale po ohlášení „Lukla no fly“ jej z něj třikrát vykládali. Počtvrté se tak stalo čtvrtého září v sedm ráno. Mrholilo, nad letištěm se převalovaly těžké monzunové mraky, ale vždycky je rozhodující počasí v Lukle. Situace se stávala zoufalou, ze dne na den se krátilo období, které zbyde na samotný výstup. Ve hře toho bylo hodně: měsíce, dokonce léta příprav, hodně peněz, vztahy s novozélandskými partnery.

„V půl deváté najednou přiběhl náš sirdár Lakpa Dorže a oči mu zářily,“ končí vyprávění Dušan. „Ještě i v okamžiku, kdy bylo letadlo v oblacích, jsem nemohl uvěřit, že letíme. Naštěstí jsme nejenom že odletěli, ale i hladce přistáli. Naši šerpové se okamžitě ujali své práce, rozdělili si třicetikilové balíky a doslova běželi z Lukly až sem.“

Při závěrečných slovech jsou přítomni už i Jožo a doktor. Peter se od nich dozvídá, že Zolo Demján z jejich klubu se rozhodl lézt prvovýstup na Dhaulágirí se dvěma Kazachy. Jeho původní partner Emil Hasík tak zůstal sám. Měl se přidat k Italům, ale to se mu nelíbí a prý, až dorazí náklaďák, chce přijít pod Everest za nimi a zkusit výstup na Lhotse. Ačkoli Peter doma byl pro to, aby se Zolo a Emil pokusili po zdolání Dhaulágirí i o výstup na Lhotse, v současné situaci mu to přijde nefér. Novozélanďané splnili svůj závazek a složili na konto expedice požadovanou sumu. Za to však zatím nedostali nic. Novozélanďany vůbec nemusí zajímat, že nákladní auto má zpoždění. Vedení to mělo předvídat a poslat materiál dřív, nebo jiným způsobem. Už teď se jim Peter stydí podívat do očí a neumí si představit rozhovor o dalším členovi, nebo dokonce o členech.

Večer přemýšlí o tom, proč se Zolo spojil s Kazachy, když byl domluvený s Emilem. Podle něj byl Emil ideální partner. Jediné, na co se těší, je, že zítra opustí Namče Bazar.

IX.

Z Namče Bazaru přepravují náklady už na jacích. Každé zvíře je obtěžkáno dvěma balíky, ale někteří majitelé nechají za příplatek naložit i tři. Karavana povinně zastavuje v Tengboči, kde se setkávají s Patricií a Davidem. Patricie se rozhodla pro návrat, říká, že kvůli pracovním povinnostem.

Druhý den čekají až do poledne na místního lámu, aby v tengbočském klášteře požehnal jejich expedici. Ceremoniál, ačkoli jej už všichni absolvovali na předchozích akcích, je zaujme a fotografují jako o život. Každý dostane pro štěstí trochu rýže, několik lístků čaje a hedvábný šátek. Až pak se chudší o 4000 rupií vydávají na další etapu s cílem v Periče. V sychravém počasí není téměř vidět a chlad proniká až do kostí…

V Lobuče, které leží ve výšce 4950 metrů, se poprvé scházejí s kompletní sestavou Novozélanďanů, kteří si čekání vyplnili tím, že provázeli trekařskou skupinu krajanů. Ze zisku za průvodcovské služby si hradí část expedičních výdajů.

Dušana překvapuje, když na louce plné květů s meandrovým potůčkem spatří houf lidí, jak sbírají odpadky. Národní park Sagarmatha se nemůže chlubit zrovna čistotou, ale „brigádníky“ by tady popravdě nečekal. Odpoledne už nevydrží…

„Jdu do základního tábora,“ oznámí.

A sám i vyráží. O několik hodin později se mu z mlhy vynoří důvěrně známý obraz: kamenná moréna posetá stany. Jejich počet převyšuje jeho očekávání. Jako kdyby vcházel do menší vesnice. Napočítá téměř 120 stanů a osm kamenných „domků“. V nich se tísní více jak 210 horolezců a spolu s kuchaři a dalším šerpským personálem je to celkem jistě více jak tříset členná společnost. Nad stany jsou rozvěšeny desítky šerpských modlitebních vlajek a mezi nimi různé jiné: americká, španělská, jihokorejská, francouzská… Brzy k nim přibudou i československá a novozélandská.

V Lobuče zatím ostatní Slováci společně s Novozélanďany debatují o horách a lezení, popíjejí kvašený nápoj z rýže čang, takže druhý den ráno nevědí, zda je bolí hlavy z výšky nebo z čangu.

X.

Den po Dušanovi i cesta ostatních vede z Lobuče přímo do základního tábora ve výšce přes 5300 metrů. Nikdo neumí zakrýt vzrušení. Zastavují se u velkého balvanu, na kterém jsou umístěny tabule se jmény horolezců, kteří se z Everestu nevrátili. Peter klade k jménu Jozefa Psotky, který zahynul na sestupu z vrcholu před čtyřmi lety, květinu, kterou předtím utrhl. Do očí se mu mimoděk tlačí slzy. Tady by tabuli věru nechtěl mít. Nemůže vědět, že toto přání se mu nesplní. Myslí na svého polského partnera Wojciecha Wróza, který zahynul před dvěma lety, když sestupovali z K2. Aby zahnal černé myšlenky, přidá do kroku. Dobíhá Lydii a v jednu hodinu přicházejí do stanového městečka.

Je 9. září, Dušan a Jožo tady už zdomácněli. Petrovi poslední etapa trvala tři hodiny, Jarovi samotnému s patnáctikilovýn batohem o dvě víc. Večer je bolí hlavy, tentokrát ale ví, že je to z výšky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ztraceni na Everestu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.