Staré neřesti české

Historická pojednání s původními recepturami kuchařskými

Svatopluk Václav Vobejda

Volné pokračování lidového vyprávění Kérkonošských poudaček a Pšouků Vysočiny

Copyright

Svatopluk Václav Vobejda

Vydal: Martin Koláček - E-knihy jedou

Praha 2016

ISBN:

978-80-7512-596-5 (ePub)

978-80-7512-597-2 (mobipocket)

978-80-7512-598-9 (pdf)

Úvod do historie

Milí kamarádi, počestní pocestní a vandrovní. Po vydání předchozích dvou dílek, která šla samo sebou na dračku, rozhodl jsem se pokračovat v objasňování našich dějin, odkrývat pravdu v historii a napsat nenapsané. Pravda je strašně lechtivá věc. Neradi ji slyšíme, protože už od nepaměti se za ni upalovalo, připalovalo, natahovalo, uřezávaly se jazyky i jiné údy. Máme sice demokracii a mohu si říkat i psát co chci, přesto nemohu vědět, jestli mi to, co napíši, vydají.

Nebudu ani riskovat žalobu na moji osobu, když by se náhodou našel nějaký pitomek z rodu XXX (není to překlep), a vláčel mě léta po soudech, že jsem si dovolil jmenovat jeho předka nebo ho dokonce popisovat v nějakých choulostivých situacích. Proto prohlašuji, že jsem si jména osob vymyslel a podobnost je čistě náhodná.

Můj děd, Leopold Kuna, pocházel z větve pánů z Kunštátu, který sice, jak uvádí historie, vymřel, ale nikde není už zaznamenáno, že se poslední potomek Kunů z Kunštátu usídlil v Jižních Čechách. Byl zběhlý z císařského vojska za třicetileté války a ukrýval se po uzavření vestfálského míru na Moravě u příbuzných, posledních potomků loupeživého rytíře „Hynka Suchého Čerta z Kunštátu a Lysic“, zemského škůdce. Aby nebyl jako zběh souzen a popraven, vzdal se šlechtického života a založil si v Lomnici řeznickou živnost. Jenom ještě poznamenám, že z rodů pánů z Kunštátu lze také vystopovat přední královské rody dnešní i minulé Evropy. V dnešní době jsou to například panovnické rody v Anglii, Švédsku. V neposlední době i členy bývalých rodů, jako Habsburkové, nebo ruští Romanovci.

Dnešní doba mi bohužel veškerá dědictví rodu pánů z Kunštátu upírá. Když vidím v TV a čtu v novinách, jak se senilní aristokracie hlásí ke svým majetkům, které si budou zřejmě brát do nebe, žádám touto cestou alespoň o navrácení hradu Bouzova, neboť moji předkové (Boček, Hynek a Viktorín) bojovali na straně husitů. Poslední se kamarádil s Janem Žižkou, který byl jeho synovi Jiřímu – budoucímu českému králi za kmotra. Různými čachry byl hrad prodán řádu německých rytířů. Proto se odvolávám na již zmíněné předky, kteří vlastně byli v odboji. Zavazuji se zachovat podobu hradu a nechat přístupný veřejnosti. Jednou za rok bych uvařil polévku zvanou „Kapuzačka“ a rozdal ji lidem, společně se skývou tvrdého chleba. S tímto láskyplným činem by lidé pochopili rčení „Kdo po mně kamenem, já po něm chlebem“.

Do Prahy bych dodával pravidelně dohodnuté množství žaludů a bukvic. Ve sklepeních hradu, kde byla ve středověku mučírna, za protektorátu redakce a tiskárna proněmeckých novin „Česko – Moravský Práskal“, bych nechal zřídit poradenské centrum pro novodobé donašeče pod názvem „Koho, kde a s kým“. Tolik k žádosti a věřím, že mě moji čtenáři podpoří. Pokud někdo pochybuje o uvedené historii, může si vše ověřit v knize Viléma Bufky „Bombardér T 2990 se odmlčel“.

Pro zájemce o gastronomii uvádím recept na polévku kapuz, kapuzačku, kapouzku, což je vlastně zkratka z kapusta – uzené.

Kapuzačka

Do osolené vařící vody vhodíme uzená žebra a necháme vařit, až začne maso měknout. Přidáme bobkový list a hrstičku nového koření. Hlávky kapusty rozkrojíme na půlky a vykrojíme košťál. Vhodíme do vody s uzenými žebry a kořením a vaříme, až změknou.

Podáváme celý kotel pro skupiny. Každý si může nabrat do přilbice, aby to bylo stylové. Nedoporučují se přilby typu – Bacinet, Armet, Šalíř. Vhodný je železný klobouk, kónická přilba normanská, Kalota s polokulovitým zvonem. U prvních třech jsou totiž navrtány otvory pro dýchání a větrání. Pijeme a jíme rukama. Estéti si mohou přinést talíř a lžíci, ovšem s tím, že budou posláni okamžitě do prdele. Pokud by byla skupina složena z osob disponující umělým chrupem, doporučuje se vařit déle, dokud maso neopadá. Tedy z uzených kostí.

Tento recept je velice starý a pochází z polní kuchyně čiriginských kozáků v gubernii Kyjevské. Dostal jsem ho od své babičky a ona od své prababičky, která měla za manžela muže jménem „Cyhryn“. Ve staré matrice byla uváděna rodina, ze které pocházel jako „Čiriginští – kozáci na Donu“. Je opravdu úžasné vědět, kde všude má člověk kořeny.

Historické divadlo

Říp, Vltava, Labe jsou nejstarší dějinné památky v naší vlasti. Dnes by se dalo říct: „Říp, Vltava, Labe na všechno se dlabe“. Dnešní generace by možná po absolvování vysoké školy vyjmenovala jména sedmi trpaslíků, ale těžko by vyslovila jména našich sedmi knížat po sobě panujících. Toto období je nazýváno některými historiky „Velikou mezerou“. Promiňte, naši historikové, ale jak mohla mezera vzniknout, když tady byla migrace různých národů? Markomané, Kvádové, Hermunduři, Vandalové a další? Bude asi problém ve vzdělanosti tehdejších národů, které se pro samé války nenaučily česky.

Těžké vysvětlovat tvoru, který vás práská bičem božím (Attila) po zádech, že lnete více k pluhu a srpu. Řekové tehdy obdivovali cudnost a věrnost slovanských žen. Ale také se o nás říkalo, že jsme národ pokojný, bezelstný a v politickém ohledu ještě nedospělí. Jaké to pokroutky!

Kůň ten šel a přišel k poli, kde Přemysl, zeman stadický pole oral. Toho za muže pojala. Ať už to je jak chce v pověsti o kněžně Libuši, pádné vysvětlení mi podal můj spolužák, Janko Gáži, který řekl, že kůň tu cestu moc dobře znal. Řekl: „Žiadny kuoň by nehodil horynů iba len tak. Veď, to by bol vraj celkom pitomý, lebo opitý.“

Pro zopakování: Přemysl, Nezamysl, Mnata, Vojen, Unislav, Křesomysl, Neklan, Hostivít!

„Veliké mezery“ neexistují. Existují jenom mezery ve vzdělání! Pryč s trpaslíky!

Kdo byl praotec Čech a další

Příchodem slovanského lidu do naší země s Čechem v čele se otvírají naše dějiny. Tento dramatický proces hemžení národů se neobešel bez chyb a omylů pozdějších vykladatelů dějin.

Toto období nestability, neklidu a agrese všech proti všem přinášelo našim národům nesmírná utrpení. Spisovatel J. A. popisuje toto období ve své trilogii „Mezi všemi a Proti proudu“. Praotec Čech je většinou popisován jako statný bezdomovec bílých dlouhých vlasů a vousů. Dokonce nějaký neznámý mazálek vykreslil váženého stařešinu jako orientálního šviháka s upravenými loknami a zastřiženým vousem, držícího v ruce pergamen s nápisem „Můj triumf“.

Kudy tedy vede cesta k odhalení této rozporuplné osoby? Jeden zavrhovaný dějeprava ve spisu „Lamentací země české“ uvádí, že na hoře Říp stanul migrující divoký národ v čele s opilým starcem, zpívající píseň, která se pak stala národní hymnou a kde se zpívá „Boryš umí po skalinách“. Z této písně je patrno, že náš národ je již od pradávna sportovně založen a že se věnoval hlavně horolezectví.

Celý výjev příchodu je vyobrazen na rozměrném plátnu Vojtěcha Hynaise. Vpředu kráčí již zmíněný stařec a v potácejícím se davu za ním vleče děva malého človíčka, kterého tříská hlava nehlava. Z celého obrazu je patrno, že všichni jsou namol opilí, někteří jsou již v pokleku a chystají se jít po čtyřech. Ten človíček je Číňan „Čch-Tao-Tec, kterého staroch vyhrál údajně ve vrchcábech v krčmě mezi Vislou a Dněprem od hunského bojovníka. O tom, že by stařec pronášel nějaké chvalozpěvy na území se nezmiňuje. Číňan údajně roznášel mezi lid ten zmrskaný medovinu. Ti, kteří ještě neměli svůj džbán, pokřikovali na něj: „Čchtaotec! Pít!“ A právě z této hatmatilky, sestavili jiní dějepravci starcovo jméno „Čech, Praotec“ chcete-li „Praotec Čech“.

A volání, aby se území jmenovalo jeho jménem, údajně volali: „Jménem tvým!“ Byly výkřiky opilých bezdomovců v touze po medovině: „Pít! Pít!“ a ne „Tvým“!

Zrovna tak založení hlavního města, které je spojeno se jménem kněžny Libuše, která nechala stavět hrad a byla se podívat na pokračující práce. Mezi dvěma zídkami se poflakoval námezdní dělník a pokuřoval makovinu. Na Libušinu otázku, co dělá, odpověděl „že prd“. Počala se ona číliti, kdo že sem nechal zakráčet takovou chásku, která prd dělá. Zde se potvrzuje pravdivost tohoto dění, protože ještě dnes říkáme „Co krok to prd“. Nelenovala a svižně mířeným kopem trefila se mu do rozkroku, až vykřikl „ááh“. Když pak přemýšlela o názvu nové osady, vzpomněla si na tuto příhodu a hlavou jí blesknul nápad. „AHA!“ zvolala. „PRD A AHA! PRAHA!“ Potom se jala hlasem prorockým předpovídat velikost a slávu města. O tak zvaném „Dívčím boji“ lépe „Dívčí válka“ se do dnes vede mnoho sporů, jestli existovala „Vlasta“ jejich vůdkyně, jestli existoval „Děvín“ hrad kde se shromažďovali, byla-li naživu Šárka a další bájné postavy tohoto příběhu. Střízlivě budeme tedy postupovat píď po pídi historií.

Dívčí válka

Vlasta pocházela z rozvrácené rodiny, kde otec byl nenapravitelný alkoholik, a matka utekla s nějakým koktavým lovcem, kterému říkali „Pipipi“. Vyrůstala na hradě „Vyšehrad“ mezi čeládkou a zbrojním lidem. Už samotné prostředí nám říká, jaké asi měla dětství.

V útlém věku byla znásilněna a poté, co se jí to začalo líbit, sama vyhledávala spolky, kde se hojně obcovalo a holdovalo truňku. Stala se vůdčí osobností těchto spolků, kterým se až dodnes říká „vlastenci“. Vladař Přemysl, který se již nemohl dívat na takové řádění, protože členové jeho vlády místo toho, aby rozhodovali o věcech státních, téměř denně vlastenčili, rozhodl, že bude Vlasta z hradu vyhoštěna a všechny ženštiny lehkých mravů s ní.

Upevnil tak morálku a bojeschopnost Čechů. Ženštiny si na truc postavily naproti Vyšehradu svůj Děvín. Není tedy pravdou, že se věnovaly umění vojenskému. Je naprosto logické, že děva, která od mládí holduje smilnému klání, nebude tasit meče z pochvy. Spíše naopak, jak pravil historik.

Na Děvín se začaly stahovat děvy z širokého okolí, protože se doslechly o samovládě žen. Pálily tam opojné nápoje, které pak pokoutně prodávaly mužům. V tom právě vynikala jakási děva, jménem „Šárka“. Přišla z městské části Prahy „Slivenec“ odtud název „slivovice“. Kradla švestky z okolních sadů a dělala tak nesmírné škody ovocnářům. Proto se říká, že největší pohromou na švestky je „Šárka“. Muži po pití slivovice tupnuli a jejich kdysi chlouby se netknuty krčily pod tučnými pupky. Ženy vybíhaly každé ráno na hradby Děvína, kde se obnažovaly, vystrkovaly na ně svá doskočiště, prsama točily jako větrníky a volaly: „UuUuUuUuUuUu!“

Na Vyšehradě to silně páchlo slivovicí. Muži se tento zápach snažili eliminovat zapalováním si prdů, ale málo platné. Byla svolána vláda, kde se projednala nastalá situace. Na zasedání stařešinů a vladyků, byl přinesen kníže v křesle, které mělo proříznuté dno, pod které se vkládal hrnec. Kníže se zamyslel a pravil: „Muži, mužatky, rádoby muži!“ Tenkrát ještě neznali výraz pro homosexuály. „Oznamuji vám, že se mnou odchází období „ Kdy jeden sral na všechny“ a nastává nová forma vládní politiky „Kdy všichni serou na jednoho“.

Na Děvíně přešli k vyšší formě politiky a to, kdy „Všichni serou na všechno“. Další formy vývoje se očekávají. Běda! Ach běda! Děsím se toho, že přijde doba, kdy nebude na co srát, nebude co srát, nebude čím srát!“ A usnul.

Nastala bouřlivá diskuze. Nakonec se dohodli na tom, že v noci vtrhnou na Děvín, ženským pořádně nařežou a hrad vypálí. Jak pravili tak učinili. Nebyl problém se vplížit do hradu. Děvy nebyly tak svorné, jak se zdálo. Mnoho jich tajně utíkalo za muži. Zjistily, že je absolutní nesmysl, vzbouření jednoho pohlaví proti druhému. Tu noc se nesl hvozdy pláč a nářek žen, na jejichž pozadí dopadaly pružné lískovky a mužný ryk tuřích chlapů vynahrazujících si dlouhý půst. Hrad byl zapálen a děvy se vrátily do svých domovů. Vlastu zakovali do pásu cudnosti a do smrti musela chodit do lesa na šišky.

Pozdější romanopisci uváděli v tomto příběhu jakéhosi „Ctirada“, který vysvobodil Šárku uvázanou u stromu. Ona ho opila, nechala zatroubit na lesní roh, čímž na sebe přivolal ženštiny, které ho zmordovaly. „Ctirad“ nebyl žádný mladý krasavec, ale bylo to krycí jméno pro starého žida, který se jmenoval Jehuda IBM Ezra, známý překupník alkoholu. Zatroubení lesního rohu bylo znamením, že je na místě a vzduch je čistý.

V úvodu jsem se zmiňoval o lovci přezdívaném „Pipipi“, se kterým utekla Vlastina matka. Historik uvádí, že to byl muž sice pohledný a obdařený pěkným údem klabrdónem, ale jinak to byl muž lehkých mravů notně koktající.

Mnohým ženám zlomil srdce. Ženy po něm přímo toužily. Tak se stávalo, že když ráno sypaly slepicím zrní, vzdychajíc, nahlas vyslovovaly jeho jméno: „Pipipi, ach Pipipi, ach Pipipi“. Slepice si na to vzdychání zvykly a při vyslovení jména toho chlípníka se sbíhaly. Ani dnes nevíte, když žena krmí drůbež, na co vlastně myslí. Od té doby se vypilo mnoho džbánů piva a snědlo mnoho krajíců chleba.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Staré neřesti české.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.