Další knihy Holly Webbové:

Emily
Emily Pírková a začarované dveře

Emily Pírková a tajné zrcadlo

Emily Pírková a kouzelná truhla

Rose
Rose a ztracená princezna
Rose a kouzelníkova maska
Rose a stříbrný duch

Lily

Lily a zářiví draci
Lily a zajatý kouzelník
Lily a kouzlo zrádců

7

Užuž se Emily natahovala po klice dveří celá natěšená, že uvidí malou sestřičku, ale pak stáhla ruku zpět. Přece tam nemůže jen tak vtrhnout! Ale něco – někdo – uvnitř pokoje ji volal. Stříbřitě bílá peříčka se v ní třepetala a snášela se dolů, skoro je mohla zahlédnout koutkem oka.

„To je Kajka,“ zamručel souhlasně Gruff, zvedl přední tlapu a zaškrábal na dveře. „Slyším jasně, že je to ona. Huh!“ vpadl legračně dovnitř, protože dveře se najednou otevřely. Hned za ním se hrnula Emily.

Matka se opírala o nastlané polštáře, dlouhé rudé vlasy jí spadaly ve zvlněných proudech až na pokrývku a ovinovaly i miminko, které držela v náručí. Usmála se na Emily, která zůstala váhavě stát ve dveřích. „Pojď sem ke mně,“ zvala ji potichu. „Podívej se na ni.“

Miminko zavrnělo, trochu se zavrtělo a panovačně mávlo baculatou ručkou.

„Sedni si sem,“ poklepala maminka rukou na vyšívanou pokrývku vedle sebe.

Emily se nejistě podívala na tátu, který seděl na kraji postele. Nevěděla, jestli opravdu může jít tak blízko. Tatínek ale pokývl souhlasně hlavou a Gruff ji postrčil dopředu. Taky upřeně hleděl na miminko.

„Mohlo mě napadnout, že si sem najdeš cestu,“ smála se máma „Nevzpomněla jsem si na to, jinak bych tě už stejně zavolala.“

Emily vylezla na postel. Miminko sálalo jako krb, od kterého jde teplo do celé místnosti. A kouzly to v něm přímo bublalo! Naklonila se blíž, aby spatřila obličej děťátka. Očekávala něco jako blonďatou zmenšeninu Lindy nebo Lory, anebo možná porcelánově bledou pleť lemovanou rudými vlásky po mámě. Ale podívalo se na ni miminko se sametově hnědýma očima a tmavými vlásky.

„Je ti podobná,“ usmál se na ni táta. Emily se zamračila. „Ale to přece nejde! A neměla by mít modré oči? Nebo se vílám nerodí všechny děti modrooké…?“

„Může se ti podobat, když chce,“ řekla jí láskyplně máma. „Ví o tobě, podívej!“

Děťátko se k ní opravdu natahovalo baculatýma ručkama, a tak se Emily sklonila až k němu, aby jí mohlo zabořit chtivé prstíčky do tmavých dlouhých kudrn.

„Netahej ji, maličká!“ ozval se polohlasně táta. „Buď na sestřičku hodná!“

Zdálo se, že holčička rozumí, protože pustila vlasy a jenom se rozzářeně usmívala. Podle Emily byla mnohem větší než lidské novorozeně, a taky nespala, ale vypadala docela probuzeně. Dokonce snad chápala, co se kolem ní děje, i kdo tvoří její rodinu.

„Jak dlouho tady musíme zůstat?“ zeptala se Eva Alkouna a v hlase jí zazněla únava. „Nechci… Však víš…“

Emily rychle zvedla oči a zachytila, jak si rodiče vyměnili významný pohled.

„Co je?“ zeptala se a přitom ochranářsky položila ruku na miminko. Její malé sestřičce se nesmí nic stát! I Gruff se těsněji přitiskl k posteli, šíji napjatou, kolem krku a přes celý hřbet zježené chlupy, takže vypadal mnohem víc než kdy jindy jako medvěd. Emily cítila, jak z miminka vyzařuje hřejivé kouzlo. Ovinulo ji jako mladý výhonek, který dál rostl a celičkou ji obtáčel. Zamračila se na mámu s tátou: „Nějaký problém? Má to něco společného s Kajkou?“

„Ty víš, jak…?“ nedořekl otec, protože maminka vykřikla: „Kajka! Je to Kajka!“

„Řekla mi to,“ souhlasila Emily. „Ale co jste předtím mysleli? Děje se něco zlého?“

„No… víš, děti víl jsou vzácné,“ řekl otec pomalu. „Někdo… by se o Kajku… mohl zajímat…“

Sevřelo se jí hrdlo. Úplně na to zapomněla! „Lady Anstis! Už o ní ví. Byla tady. Těsně před tím, než jsme zaslechli Kajku plakat. Říkala, že tě chce navštívit a vidět miminko,“ dodala a podívala se na mámu. „Myslím, že bys jí neměla Kajku ukazovat. Je tak děsivá!“

Maminka se nadzvedla do sedu, něžně zvedla děťátko a podala ho Emily: „Dávej na ni pozor. Musíme jít.“ A tátovi řekla: „Nezajímá ji Kajka. Jde jí o Emily. Neměla jsem ji sem brát. Ale chtěla jsem ji mít u sebe. A Kajka taky…“ usmála se na Emily. „Dala mi jasně najevo, že tě mám vzít s sebou.“

Pevně Kajku uchopila – v panice, že by mohla něco tak maličkého upustit, to trochu přehnala. Děťátko se začalo nespokojeně vrtět a tak zuřivě mávalo pěstičkami, až ji plesklo do ruky. Vzápětí Emily zapomněla na kořistnické Šlechtičny a s radostí sledovala, jak se ze zavinovačky třepetavě vyhrnula stříbrná křidélka. Kajka byla zatím opravdu maličká – ještě menší než ji viděla ve snu – ale bylo zřejmé, že to nebude dlouho trvat, než křídla vynesou Kajku do vzduchu.

„Ještě nám, prosím tě, neuleť,“ prosila ji vážně. „Nejdřív se musíme dostat domů. Tady to není bezpečné.“

Pak se usmála, protože ucítila, jak v ní klíčí zvědavost, kterou do ní zasadila malá sestřička. Tak moc je Kajka zvědavá na domov! „Bude se ti tam líbit,“ slibovala. „Máš tam ještě další sestry – a Alexandra. Brášku. Je s ním legrace.“

Al pomohl Evě vstát z postele a přehodil jí přes ramena sametový plášť. Z truhly pod oknem pak vytáhl ještě jeden a ovinul ho kolem Emily tak, aby do jeho měkkých záhybů schoval i miminko. Vedl je potom všechny do hlavního pokoje, i s Gruffem, který kráčel těsně za nimi.

Právě v tu chvíli však někdo zabušil na dveře tak silně, že maminka leknutím vykřikla a úplně zbledla. Jediným hmatem s otočkou stáhl tatínek plášť Emily z ramen a lehce ji i maminku vtlačil do židlí s vysokými dřevěnými opěradly. Pak se vydal zpět. Emily si všimla, jak při chůzi hrdě vystrčil bradu a narovnal se v ramenou, takže ke dveřím přikročil jako skutečný šlechtic. Trhnutím je otevřel.

„Má paní.“ Vysekl poklonu Lady Anstis, která sice rovněž udělala zdvořilé pukrle, ale Emily si pomyslela, že ji jeho přítomnost nejspíš docela naštvala. Nejspíš doufala, že přišla jenom Emily s maminkou. Lady Anstis doprovázelo několik víl, a jakmile je Emily poznala, těsněji obemkla Kajku. Byly to právě ty víly, které ji obklopily na šlechtickém sídle Lady Anstis, snažily se ji přimět, aby snědla začarované ovoce, a chtěly ji tam držet navždycky. V jejich krásných obličejích teď rozeznávala závist a nenasytnost. Všechny zvědavě pokukovaly po miminku v zavinovačce, ale všimla si, že se stále lačně vrací očima k její tváři.

Tiskla k sobě pevné teplé tělíčko Kajky. Ať už byla předtím jakkoliv zaražená a nesvá při pomyšlení na další dítě v rodině, když tu teď Kajka byla, neexistovalo nic, co by pro ni neudělala, aby ji ochránila. Netušila, jestli je to jenom její pocit, nebo Kajka takhle působí na všechny – musí ji každý, kdo ji spatří, milovat a chránit? Ale to je jedno! Zlé víly nedostanou ani jednu z nich! Ani Emily, ani její malou sestřičku.

„Tady máme to děťátko!“ předla Lady Anstis. „Jak je roztomilé, Evo! Opravdu vzácný poklad.“ Sklonila se nad Emily a natáhla ruku, jako by chtěla sáhnout miminku na tvářičku. Emily vrhla zděšený pohled na otce. Může ji nechat, aby se Kajky dotkla? Neublíží jí? Co když ji třeba bude chtít začarovat! Pomohl by jí Gruff, jehož veliká hlava se varovně tyčila těsně vedle Kajky? I vsedě byl obrovský, ale dokázal by zabránit kletbě?

Tatínek se jenom usmál a pokynul jí, aby se nebála, ale jeho úsměv byl nucený. Viděla, že má obavy.

Ruka Lady Anstis se najednou zastavila ve vzduchu nad Kajčiným obličejíčkem a víla ustoupila o krok zpět. Emily si říkala, že to vypadalo, jako by ji zastavila sama Kajka. Sklopila víčka a podívala se na ni. Holčička zírala nahoru očima tmavýma jako noční nebe. Že by už měla tolik síly, aby zastavila Lady Anstis?

Zlá víla zůstala na moment jako opařená, jen zaťala své dlouhé prsty podobné drápům do dlaní, ale pak se přemohla a s úsměvem pohlédla na Evu. Usmála se však ještě víc nuceně než předtím Alkoun. „Máte teď takovou velkou rodinu!“ Sjela pohledem k Emily, prohlédla si ji od hlavy k patě a zpět, a uštěpačným tónem dodala: „A tak neobvyklou…“ Podle Emily byla schválně neomalená.

Eva seděla na vyřezávané židli vznešeně jako na trůnu, s rukama položenýma na dřevěných opěrkách. Ani se nenamáhala usmívat. „To opravdu máme,“ souhlasila. „Děkujeme vám za návštěvu, Lady Anstis – i za to, že jste se namáhala tak brzy po porodu.“ Vstala, máchla pláštěm a znovu si ho přehodila přes ramena. Emily si pomyslela, že máma už asi nabrala všechny síly zpět. Aspoň to tak vypadalo. „Teď se vracíme domů, abychom si odpočinuli a aby naše maličká poznala ostatní členy rodiny.“

„Tak brzy?“ Lady Anstis udělala pár kroků, posadila se na židli naproti Evě a ostatní Šlechtičny se kolem ní naučeným způsobem shromáždily. „Tolik jsme doufali, že tady zůstanete déle!“

„Kdo doufal? Koho tím myslíte?“ zeptal se ostražitě Al a Eva se znovu neochotně posadila.

Lady Anstis si s potutelným úsměvem uhlazovala záhyby na sametové sukni. „Náš drahý král je ochoten naslouchat mým radám, jak jistě víte,“ pronášela tak tichým hlasem, že se Emily musela naklonit dopředu, aby ji slyšela. Kajka starší vílu pozorně sledovala a Emily cítila, jak je v zavinovačce napjatá. Je možné, že chápe, o co jde? Nebo jenom cítí ve vzduchu hrozbu?

„Svěřila jsem se mu,“ pomalu pokračovala Lady Anstis, „že jsem kvůli vaší rodině velmi znepokojená. Taková neobvyklá rodina. Tohle dítě v ní.“ Lehce pohnula rukou směrem k Emily. „Lidské, ano i ne. Teď už ne. Změnila se, že?“

„To jenom proto, že jsem neposlouchala a nenechala jsem se začarovat!“ rozčileně jí do řeči skočila Emily.

Pobouřená tak nemožným chováním, Lady Anstis jen pozvedla obočí a otec stiskl Emily konejšivě rameno.

„Jak sami vidíte – vůbec se neovládá,“ pronesla opovržlivě Lady Anstis. „Podléhá hněvivým výbuchům. To se dá konečně očekávat u lidského dítěte, na které neustále působí nadpřirozené síly. Ona by prostě neměla mít takovou moc! Nakonec se z toho zřejmě zblázní.“

„Co je to za nesmysly!“ oponovala jí hned Eva. „Emily má rozumu na rozdávání. Je rozumnější než všechny naše ostatní děti dohromady.“

„Á – jenomže, víte, ona není vaše, že? Tohle všechno je jenom pošetilá láska k vašemu lidskému domácímu mazlíčkovi. A aniž byste si to uvědomovali, nechali jste ji proniknout do všech tajemství, mohla si hrát se zaklínáním a čarováním, protože jste dopustili, aby se náhodně dostala k věcem, které jsou nejméně z poloviny nadpřirozené. Je úplně popletená.

Nesmí se vrátit do světa lidí. Je příliš nebezpečná. Mohla by lidem ublížit. Nebo, a to je mnohem horší, mohla by jim všechno vyzradit.“

Emily se roztřásla. Hlas zlé víly byl jako led. Věděla sice, že je Lady Anstis ztělesněním zla a všechno to říká jenom proto, aby ji získala pro sebe a mohla z ní vysát sílu a život, ale děsilo ji, že by na tom, jak ji teď vykreslila, mohlo něco být. Je možné, že by nadpřirozené kouzlo, které do ní prosáklo, působilo tak, že by se nakonec skutečně zbláznila?

Maminka ji objala kolem ramen a zašeptala: „Neposlouchej ji!“ Potom se vztyčila a pohlédla na Lady Anstis planoucíma očima. „Tohle je jenom směšná demonstrace síly!“ prohlásila stejně ledovým hlasem a pokračovala: „Odejděte. A to hned! My bereme svoje dcery domů.“

„Ne! Ona tady zůstane.“

Emily netušila, jak to Lady Anstis dokázala tak rychle, ale najednou se nemohla nadechnout, byla omotaná její kletbou jako provazem. Ledaže se kletba kolem ní začala plížit už ve chvíli, kdy zlá víla vkročila do pokoje. Ano, určitě mluvila jenom proto, že hrála o čas, došlo Emily, když se snažila uvolnit alespoň jednu ruku. Ať už to byly jakékoliv čáry, svázaly ji tak pevně, že nemohla ani vypísknout o pomoc. A teď ji dokonce přinutily, aby se vydala k Lady Anstis, a tak bezmocně bojovala s vlastním tělem a vrávorala po kamenné podlaze směrem k ní.

„Pusť ji!“ vykřikla Eva a Emily se zastavila, i když stále ještě lapala po dechu a zůstávala svázaná. Cítila sice, jak rodiče čarují, svými kouzly tahali za pouta kletby, zkoušeli je uvolnit, přímo zběsile útočili ve snaze kletbu odstranit, ale zatím se jim nepodařilo Emily osvobodit. Bohužel ani Lady Anstis nelenila a omotávala Emily stále dalšími vrstvami svých čar. I pouhé nadechnutí teď bylo čím dál obtížnější.

S obavami se podívala na Kajku. To maličké děťátko bylo uvězněno v kletbě spolu s ní! Co když jí to ublíží?

Oči Kajce zářily jako tmavé drahokamy. Doširoka je otevřela a opětovala její pohled. Emily chtěla zašeptat: „Všechno je v pořádku,“ ale nevydala ani hlásku. „Postarám se o tebe,“ spíš jenom vydechla a stejně jí to připadalo jako nesmysl. Vždyť nebyla schopná se o nikoho postarat! Kletba byla hrozně silná. Nechá ji Lady Anstis zadusit? Zabije je obě, pokud nezíská Emily sama pro sebe?

Kajka stiskla víčka. Emily cítila, jak si svými baculatými prstíky přitahuje kouzla rodičů a splétá je s něčím dětským a silným a určitě zcela novým. Se svým vlastním kouzlem.

Prokletými dusivými vlákny se teď proplétala jiná, stříbrná, která se třpytila kolem Emily s Kajkou a uvolňovala sevření pout. Hrozná tíže na prsou Emily postupně mizela, až se mohla konečně zhluboka nadechnout. Jednou rukou pevně objala Kajku a přitiskla si ji k sobě, druhou od sebe a své sestřičky vší silou odstrkovala zbylá začarovaná vlákna Lady Anstis a máchala přitom paží tak zuřivě, až se zapotácela a skoro upadla. Celým pokojem se rozlehl hlasitý zvuk, jako když se něco rozerve, a po něm následovalo lehké šelestění, podobné dopadajícím kapkám deště nebo podzimního listí. Emily otevřela oči a obezřetně se narovnala.

Kletba Lady Anstis prostě zmizela – zůstaly jenom stovky narůžovělých zbytků vláken, které jí napadaly k nohám. Odhrnula je palcem, ale lekla se a ucukla, protože rozcupované kousky se začaly kroutit a svíjet, jakmile se jich dotkla. Předtím ji nenapadlo, že jsou živé.

„Jak jsi dokázala tu kletbu zlomit?“ šeptala sestřičce, když je maminka popadla, odtáhla je z dosahu Lady Anstis a posadila je zpět na vyřezávanou židli. Gruffa nechala na stráži před nimi. Obrovitý pes nepřetržitě monotónně vrčel hlubokým hlasem plným síly i zloby. Emily byla přesvědčená, že i samotné vrčení by dokázalo ublížit každému, kdo by se opovážil přijít blíž.

Potom se rodiče společně krok za krokem přibližovali k Lady Anstis. Stála obklopená svým doprovodem, ale Emily si všimla, že jedna ze Šlechtičen už couvala ke dveřím, a cítila, že i některé další se chystají na útěk. Alkoun s Evou vypadali majestátně, hrůzostrašně a velice rozhněvaně. V tuhle chvíli byla Alkounova lidská podoba ještě víc potlačena, kráčel s dlouhatánskými prsty napřaženými proti Šlechtičnám a z neuvěřitelné výšky na ně shlížel obrovskýma černýma očima, které mu zabíraly víc než polovinu obličeje.

Evin plášť ožil, při každém kroku se zvláštně vlnil a v jeho záhybech pobíhaly spousty bytůstek, které vrčely, štěkaly a cenily zuby na Lady Anstis. Maličký vlk vyběhl Evě až do vlasů, odkud se vyklonil a zuřivě zavyl na nepřítele.

Emily se už dál nedokázala dívat, takže jakmile se obě nepřátelské strany ocitly těsně u sebe, odvrátila obličej, zabořila ho do Kajčiny zavinovačky a omílala v duchu své přání tak usilovně jako nikdy dřív. Ať se jim nic nestane, ať se jim nic nestane, ať se všichni vrátíme domů. Slyšela Gruffa, jak stále silněji vrčí a neklidně před nimi přešlapuje, protože by nejraději vyletěl a vrhnul se do boje. Jeho paní mu ale přikázala, aby byl na místě a hlídal, tak zůstane.

Emily se přinutila zvednout hlavu – rodiče za ni bojují, tak musí mít alespoň tolik odvahy, aby je sledovala.

Proti nim teď bojovala jenom Lady Anstis, všechny víly s motýlími křídly, které tvořily její doprovod, už utekly. Její vzhled se změnil – nejdřív si Emily pomyslela, že vypadá starší, ale pak si uvědomila, že je to změna jiného druhu, protože víla musela všechna kouzla využít k boji. Nezbyla žádná, kterými by mohla vyčarovat svoji krásu. Teď to byla obyčejná Lady Anstis bez kouzelných příkras, Eva s Alkounem na ni útočili a ona se rvala, kopala a drápala.

A pak si Emily všimla, že matka sepnula ruce a prsty proplétala zvláštním způsobem. Čarovala a prsty přitom tkala tenkou látku se vzorem, který vypadal podobně jako ty, co mívala v ateliéru. Bylo vidět zhmotněná kouzla, jak se v látce pohybují, plápolají jako oheň, a když pak Eva vyhodila začarovanou tkaninu do vzduchu, plameny vyšlehly do výšky. Jak se látka pomalu snášela dolů, natáhl Alkoun jednu ruku a pomalinku směrem k ní kmitl prsty.

Emily se zvědavě předklonila. Téměř nikdy neviděla otce čarovat a neuměla si představit, jak využívá svoji nadpřirozenou moc. Opravdu netušila, jaké kouzlo udělal.

Odnikud se vynořila slova. Drobná, černá jako hejno bzučících mušek se skládala do vlnovek a spirál na Evině kouzelné látce. Mohlo jí to dojít už dávno, pomyslela si Emily. Věděla přece, že otec píše strašidelné příběhy. Vždycky se divila, jak může vymyslet tolik hrozivých příšer, a přitom netušila, že opravdu existují, jenom ne v lidském světě. A teď viděla, že kouzlem ovládal i psaní. Připadalo jí, že ta černá slova jsou napsaná navždycky, že nikdy nezmizí a Lady Anstis se už nikdy neosvobodí, pokud ji dostihnou.

Jak se hedvábí s kletbou snášelo vzduchem, zachytila ho máma a zakroužila jím těsně u zlé víly, která už s očima potemnělýma děsem ustupovala. Zřejmě věděla, jakou sílu tato kletba má, a že by ji spoutala mnohem pevněji než ona předtím Emily. Jenomže jak se otáčela, aby po Evě s Alkounem mrskla další proudy zlých kouzel, přes rameno jí přejel krajíček zakleté látky a ta už se jí nepustila. Lehoučké hedvábí ji začalo celou neúprosně svazovat.

„Co se děje?“ otázala se polohlasem Emily, ale vlastně nečekala, že by jí mohl někdo odpovědět. Spolu s Gruffem i Kajkou sledovali bez hnutí čarovnou sílu, kterou nebylo možné ničím zastavit. Zakleté hedvábí se kolem víly utahovalo stále pevněji – určitě pomsta rozlícené matky, pomyslela si Emily. Předtím chtěla Lady Anstis ublížit jí a Kajce tak podobným zaklínáním, že podle ní Eva použila tuhle kletbu schválně. Lady Anstis pořád ještě bojovala, ale její úsilí sláblo a Emily už to nemohla snést. „Přestaňte!“ naléhala. „Ubližujete jí!“

Všechno utichlo – žádné vrčení, ani sípavý dech Alkouna, ani vřískot z vlčího pláště, který měla na sobě Eva, nic nebylo slyšet.

Matka se pootočila, podívala se na ni a zavrtěla trochu hlavou: „Promiň, Emily. Nemáme na vybranou.“ Udělala pak ještě jeden pohyb rukama, asi jako když se zavazuje uzel, než oddělila dlaně od sebe – tím zlomila i kletbu, hedvábí se roztrhlo na tisíc kousků a slova se rozlámala. Pak se všechno vzneslo a rozplynulo jako dým, nezbylo vůbec nic. Uprostřed pokoje zůstali jenom rodiče, stáli tam a drželi se pevně za ruce a před nimi se válelo jen pár cárů světlezeleného sametu.

Lady Anstis byla pryč.

Co jí asi udělali? Chtěla by to vědět, ale zároveň ji to děsilo. Raději se znovu podívala na Kajku a upravila jí zavinovačku. „Kéž bychom už mohli jít domů,“ přála si. „Já chci domů!“

Pohladila sestřičku po hlavě a uviděla, jak Kajčiny vlásky lehce prozářil stříbrný svit, a také oči se jí zatřpytily. Pak se stříbrné světlo svezlo Emily přes ruku, kterou podpírala hlavu miminka, a Emily pocítila úžasně příjemné mravenčení.

Náhle byly všude kolem nich hvězdy, jejich stříbrné světlo ozařovalo tmavé stěny i schodiště. Byla to stejná cesta, po které šla předtím společně s mámou, ale teď je sem její přání zaneslo tak rychle, že byla udýchaná, jako kdyby utíkala, a zhluboka vdechovala místo vzduchu kouzlo.

Vyděšeně zašátrala rukou za sebou a ucítila, jak jí konečky prstů sevřela máma. Jako vítr se pak hnaly dolů po hvězdném schodišti a těsně za nimi se s dupáním řítili táta s Gruffem.

A pak byli najednou zpátky, Emily měla pocit, že ani nevstala, ale kupodivu už neměla za zády starobylé vyřezávané opěradlo, ale nějaké rozvrzané, měkké, příjemně vystlané polštáři. Staré vybledlé křeslo v rohu mámina ateliéru. Byli doma.

„To ty?“ šeptala miminku, ale to se jen culilo a mávalo ručkama na mámu s tátou. Stáli každý z jedné strany křesla a vypadali ohromeně.

„Ty sis to přála!“ zamručel těsně u ní Gruff. „Chtěla jsi domů, tak tě vedla domů cestou, kterou předtím viděla. Zařídily jste to společně.“ A pak zaraženě sklopil uši, protože mu došlo, že promluvil nahlas.

8

Ve dve řích se objevila Lory a za ní Linda s Alexandrem. Lory zuřila. „Kde jste prosím vás byli?“ ječela na mámu. „Ani jste se nenamáhali, abyste nám něco řekli!“ Vydala naštvaný hrdelní zvuk, ale pak se jí vrhla kolem krku. „Hrozně jsme se o vás báli!“ dodala už mnohem tišeji.

„Tohle je to mimino?“ zvědavě nakukoval dovnitř Alexander, ale stál pořád na schodech.

Lory pustila maminku, narovnala se a nevěřícně se zadívala na zavinovačku. „Opravdu?“

„Ano, holčička,“ chlubila se rozzářená máma. „Právě usnula.“

„Myslím, že je docela hezká,“ připustila Lory a Emily by dala krk na to, že se Kajka spokojeně zavrtěla, jako by to slyšela.

„Je nádherná,“ přesvědčovala sestru Linda. „Podívej se, co má vlasů!“

Vzduch kolem Kajky se teď naplnil samolibostí a Emily se zachichotala.

„Potřebuješ si odpočinout,“ prohlásil láskyplně táta, v ruce měl najednou malou bílou kytičku a podal ji mamince. „Musíš teď být hrozně vyčerpaná.“

Mamka se na něj usmála a kytičku si vetkla do vlasů. Zdálo se, že se hned zavlnily a rudě zazářily. Emily překvapilo, jaké kouzlo má v sobě malá rostlinka, vypadající jako stříbřitě bílá hvězdička, protože maminka hned vypadala o poznání méně unaveně.

Tatínek ji vzal za zápěstí. „Jdi si lehnout,“ naléhal.

Máma vyčerpaně přikývla, ale pak se ustaraně podívala na Kajku. „Vezmeš ji k sobě, Emily? V ložnici je pro ni připravený košík. Nechci ji nechat samotnou – nevím, co by se mohlo přihodit…“

Přikývla. Kdyby nikdo nedával na Kajku pozor, až se vzbudí, kdo ví, co by provedla? Ani by se nedivila, kdyby třeba zamávala křidélky a vyletěla oknem ven.

Alexander přinesl košík, usadili se s Emily na lavici pod oknem v jejím pokojíku, košík s Kajkou měli postavený na kolečkách vedle sebe a o kousek dál se na prkennou podlahu natáhl Gruff. Linda s Lory zůstaly přitulené u mamky.

„Zatím je s ní nuda,“ prohlásil nespokojeně Alexander a postrčil košík nohou. Gruff okamžitě nastražil uši a strčil do něj varovně čumákem.

„Nech toho!“ sykla rozzlobeně Emily, natáhla se pro sestřičku a vyndala ji z košíku. Kajka se zavrtěla, protože ji to vše vyrušilo, ale neprobudila se. „Nuda s ní není a ty ji nebudeš budit!“

Alexander nejdřív naštvaně zafuněl, ale vzápětí natáhl ruku a velice opatrně uhladil stříbrná peříčka, která vykoukla ze zavinovačky. „Zvlášť když už zkouší použít křídla,“ souhlasil. „Máma by asi byla trochu naštvaná, kdybys jí řekla, že se ti mimčo ztratilo,“ zadíval se s rarášky v očích z okna.

„Páni! Jdi už radši dolů!“ přikázala mu. „Přijdu pro tebe, až se vzbudí, aby ses s ní mohl pořádně seznámit.“

Ještě ani nedomluvila a Alexander už mizel na schodech. Povzdychla si, znovu se opřela o polštáře a přesunula si Kajku na druhou ruku. Omšelé matné sklo v okně se opět hýbalo a Emily se zasnila. Škoda, že nestrávila v pohádkové říši víc času, aby teď mohla poznat místa, která vidí. To už se asi nikdy nestane, říkala si smutně. Skoro jistě věděla, že by v jiném světě žít nemohla. I kdyby se rodiče rozhodli, že ji tam vezmou, bylo by to příliš nebezpečné jak pro ně, tak pro ni. Ale i bez krásy a vzrušení, spojených s životem v pohádkové říši, jí přece stále ještě zůstává schopnost čarovat! Měla by se smířit s tím, že bude jiný svět jen pozorovat oknem.

S úsměvem znova stočila pohled od nazelenalého skla k sestřičce. Pořád spala. Emily potřásla hlavou. Musela dát Alexandrovi za pravdu. Když miminka spí, není s nimi moc velká zábava. Opatrně se vyklonila, aby se podívala, jestli si na stole nenechala blok na kreslení nebo knížku.

Ležel tam blok s tužkami, ale byl na něm nějaký balíček, a ten tam rozhodně nedala ona. Pohlížela na něj s podezřením, jestli to není nějaký Alexandrův vtípek. Byl ale hezky zabalený a převázaný stužkou, a s tím by se Alex určitě nenamáhal. Pak si všimla, že v ozdobně zkroucené stužce leží nějaká kartička a natáhla se pro ni.

Snad se ti to bude líbit, Emily . A vedle vzkazu drobná kresba ptáčka. Linduška.

Pustila se do rozbalování, ale jednou rukou jí to moc nešlo. Chvíli všelijak tahala za mašličku se zatočenými konci, až se najednou stužka rozvázala sama, narovnala se a rozložila vedle balíčku, a Emily ucítila, že ji někdo pozoruje.

„Ty nespíš!“ šeptla Kajce, která na ni zvědavě upírala tmavá kukadla. „Tys mi rozvázala tu stužku? Díky.“

Kajka rozhodila ručkama a začala jimi mávat tak, aby Emily pochopila, že ji má nadzvednout jako do sedu. Chtěla lépe vidět, tak Emily zapřela podložku v košíku a pak odsunula balicí papír stranou.

Uvnitř byla kniha. Poznala, že je to stará kuchařka s recepty na čokoládové dobroty, protože ji jednou koupila na bazaru pro charitu. V tom obchůdku bylo všechno možné, co mělo něco společného s čokoládou. Moc ji ale nepoužívala, protože se ukázalo, že je poněkud staromódní. Co s ní Linda udělala? Emily si vzpomínala na zašedlé fotografie i na recept na bílou čokoládovou pěnu, místo které jí vznikl bílý čokoládový maglajz, a zvědavě začala v kuchařce listovat.

Bylo tam něco úplně jiného.

Linda pro ni vytvořila čarodějnickou knihu se zvláštními recepty.

Kajka plácala ručičkou na otevřenou stránku, Emily se na ni smála a pak se jí najednou zatajil dech, protože si všimla, že se pod jejími dotyky stránka mění. Zkusila ji taky přejet prstem a rázem měla v hlavě všechny ingredience z receptu. Bylo to kouzlo, kterým vyčarovala Čokyho – čokoládově zbarveného myšáčka, kterého vytvořila pro Alexandra z drobků od čokoládových řezů. A takhle Linda sepsala ingredience:

Odhodlání

Paličatost

Žárlivost

Dort

Naštvanost

Láska

Zmatek

Emily prudce vydechla. Linda měla celkem pravdu. Čoky vznikl nedopatřením, protože Alexander nevěřil, že by byla někdy schopná čarovat. Tolik ji štvalo, že si o ní myslí, že je k ničemu, že mu chtěla ukázat… Gruff vrazil čumákem do knihy a začal ji hladově očichávat – Emily přikývla. Ano, voní po hutné a sladké čokoládě.

Zalistovala zpátky na titulní stránku, pohladila ji rukou a teď tam stálo: Emily čaruje. Protože to umí, i když si myslí, že ne.

A pod tím drobounkým písmem: Rozhodně mám za to u tebe dort. Prosím piškotový s karamelem a pořádnou vrstvou čokolády.

Zasmála se a probírala se dalšími stránkami, aby zjistila, která další kouzla Linda popsala. Našla krásnou ilustraci se Sašou a zprávu o její záchraně, kde Linda vypočítává, že Emily byla statečná, trošku hloupá, velice věrná a nejspíš jednala správně. Končilo to takhle: Až budeš příště dělat něco podobně praštěného, řekni si nám o pomoc!

V knize bylo jen asi deset receptů, ale i když tam zbyly prázdné stránky, Emily vytušila, že tak nemají zůstat navždycky. Cítila to, když po nich přejela rukou. Mohla by tam dopisovat kouzla sama. Zamyšleně hladila první prázdnou stránku a najednou nadskočila, protože jí na hřbetě ruky přistála heboučká a teplá malá dlaň.

„Co to děláš?“ otázala se Kajky šeptem a sledovala, jak jí přes prsty plyne třpytivé stříbrné kouzlo a dál se rozlévá na prázdnou stránku. „Aha! Kouzlo, co jsme použily, abychom se dostaly domů. Ty už umíš takovéhle věci?“ Ohromeně sledovala, jak se kouzlo rozvinuje, a než dvakrát mrkla, vznikla z něj slova.

Láska

Sestry

Ochrana

Domov

Strach

Důvěra

Vypálila se do linek na stránce, ale ne do rovných – klenula se do oblouku a z něj se vinula dolů jako po točitém schodišti. A Kajka k ní zvedla obličejík se zářivým úsměvem a červenými tvářičkami, kulatými jako jablíčka.

„Páni! Ty jsi ale šikovná!“ obdivně vydechla Emily, něžně pohladila vyčarovaná stříbrná slova a cítila, jak planou touhu po domově a bezpečí. Podívala se na Kajku, která stále ještě dloubala prstíky do knihy, a rozesmála se, když se na stránce objevily stříbrné hvězdičky a ozářily všechna písmenka svým světlem. Byla tak silná! Co všechno asi dokáže, až jí bude tolik jako teď Emily?

„Nemůžu se dočkat, až to uvidím,“ vydechla sotva slyšitelně, když jí Kajka obemkla prstíčky jeden prst a spolu sledovaly roztančené kouzlo. A uvidím to , pomyslela si, zvedla Kajku do náruče a otočila se, protože se na schodech ozvaly kroky. Jsem součástí toho všeho. Vždycky jsem byla . A moje umění čarovat taky poroste . „To jsou ostatní, vracejí se za tebou,“ šeptala Kajce, protože zaslechla syknout Lindu, která utišovala Alexandra, aby nevzbudil miminko.

„Už je vzhůru,“ zavolala na ně. „Jen pojďte!“ A hned jak se Alexander stočil na lavičku pod oknem vedle Emily, Kajka zavrněla a natáhla k němu baculaté ručičky.

Bylo hezké vidět, jak ho rozesmála, když ho plácala malou ručkou. Pak vesele vrněla a sladce se usmívala na Lindu s Lory, protože jí vyčarovaly hejno maličkých ptáčků, kteří kroužili po pokoji. Najednou byla ale zase unavená a ospalá, opřela se zpátky o Emily a láskyplně ji zatahala za černou kadeř, tolik podobnou jejím vláskům.

Emily ucítila, jak ji Linda objala kolem ramen, a smutně si vzpomněla na vyděšenou dívku, která byla její vlastní matkou. Jestlipak si ji někdy pochovala v náručí tak, jako ona Kajku, a myslela přitom na budoucnost? Pro Emily to byl chodníček, který se vinul do neznáma. Věděla ale, že chce zjistit, kam vede.

„Přeju ti štěstí,“ špitla, „ať jsi kdekoliv. Já jsem taky šťastná.“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .