7.
NEPOKOJE

Jakmile se dostali na otevřené moře, voda o něco zesvětlela. Ovšem ve vzduchu i nadále viselo napětí, zčásti proto, že se všichni trochu obávali, co je čeká. Uraza neklidně máchala ocasem a Abeke tušila, že důvodem není jen plavba po moři, její nejméně oblíbený způsob cestování. Všechna spirituální zvířata vlastně vypadala poněkud rozrušeně.

„Donne!“ pokřikoval Fin a honil po palubě svou černou pumu. Abeke a ostatní se zrovna od Doriana učili, jak používat lodní děla. Před pumou kličkoval Mayin ohnivý mlok Tini, který pobouřeně pištěl, kdykoli se po něm šelma ohnala tlapou. Za Finem utíkala Maya, rozcuchaná, jako by se právě probudila.

Tini doběhl na konec paluby, otočil se a zasyčel na pumu. Maya doběhla právě včas. „Do klidu!“ křikla. Tini se přeochotně proměnil v tetování.

„Promiň mi to,“ omlouval se Fin udýchaně. Káravě se zamračil na Donna, který mu oplatil podobným pohledem. Abeke, Conor i Rolan se od kanonu dívali, jak si Fin uhlazuje oblečení a pokouší se nějak důstojně odejít.

Rolan pozvedl obočí. „Jen bych rád podotkl,“ prohlásil a zvedl oči k obloze, „že Essix se chová naprosto příkladně.“

„Protože si může lítat,“ odvětil Conor. Sám držel Brigana po většinu plavby v klidovém stavu.

„Ale Essix to taky nemá snadný,“ připomněl mu Rolan. Sokolice neúnavně kroužila po nebi a podrážděně vřískala. „Ryby jí moc nechutnají.“

„To už by stačilo, vy tři,“ přerušil je Dorian a kývl ke kanonu. „Soustřeďte se.“

Zatímco Dorian vysvětloval, jak zapálit rozbušku poté, co se dělo nabije střelným prachem, Rolan se na něj vzpurně mračil. Abeke stiskla rty k sobě a zavrtěním hlavy mu dala najevo, že by k novému vůdci neměl být tak nepřátelský. Rolan mlčel, ale dál se tvářil popuzeně.

Když proplouvali úzkým pásem moře mezi Eurou a Nilojí, naskytl se jim další zneklidňující výjev. Z někdejší úrodné krajiny jižní Eury zůstala po vpádu dobyvatelů jen popraskaná a spálená země. Statkáři na břehu pozorovali proplouvající koráb. Vypadali ztraceně. Abeke napadlo, že si možná myslí, že by je jedna z proplouvajících lodí mohla vzít na palubu a zachránit, nebo možná odvézt někam hodně daleko, do bezpečí. Dál na východ míjeli celá města, která padla do rukou nepřátel. Místo původních praporů vlály na věžích vlajky dobyvatelů.

„Musíme se odchýlit od původně plánované trasy,“ oznámil Dorian jednoho rána od svých map. „Dobyvatelé se zmocnili důležité obchodní úžiny mezi Nilojí a Eurou.“

„Tárik by nás nikdy nenechal doplout tak daleko. Už by to dávno věděl,“ bručel si Rolan polohlasně. Abeke na něj zakoulela očima. Tu zprávu jim teprve před chvílí přinesl poštovní holub.

Představila si svou domovinu obsazenou dobyvateli. Jen těžko se s tou myšlenkou vyrovnávala. Pepřovníky a divoké trávy spálené a pošlapané postupujícími vojáky, antilopy prchající před válkou. Co když hladoví lvi a hyeny zaútočí na místní kmeny? Co budou lidé jíst? A co s nimi dobyvatelé udělají?

Odpoledne zakotvili v Balanhaře, přístavním městě na pokraji úžiny mezi Nilojí a Čungem, aby doplnili zásoby.

Byla to chyba.

„Koukni,“ zamumlal Conor k Abeke, když za Mayou a Rolanem procházeli úzkými uličkami přístavu. Každý nesl na hlavě nádobu s vodou. Kalani zůstala na lodi a pomáhala nakládat. „Město napadli dobyvatelé.“

Střed města si ještě jakž takž zachoval krásu – tržiště byla plná košíků a pytlů s pestrobarevným kořením, jehož lákavé vůně Abeke připomněly domov. Dřevěné stánky byly ověšené skleněnými cetkami, od nichž se odráželo sluneční světlo. Ale Conor měl pravdu. Kdysi nádherné domy se proměnily v ubohé stavby z drolícího se kamene a polámaného dřeva. Samotný přístav byl skoro celý vypálený a dvě mola odnesla voda.

Uličkami se potulovali žebráci a natahovali k nim vyhublé ruce. Také potkali několik pohřebních průvodů. Pozůstalí nesli zemřelé na ramenou v zlověstných bílých schránkách.

Abeke se odvrátila. Tolik mrtvých.

„Tohle se nemohlo stát za jediný týden,“ pošeptala Conorovi.

Conor se shýbl pro třpytivý úlomek dlaždice ze stěny jednoho domu. Smutně ho obdivoval a prohlížel si ho proti slunci. „Dobyvatelé postupují rychle,“ zabručel. Opatrně úlomek uložil do kapsy, aby mu připomínal, jaký před sebou mají úkol.

Otočila se k nim Maya. Tini se schovával v jejích rozpuštěných vlasech. „Zrovna jsem slyšela, co si povídali kolemjdoucí. Během posledních čtrnácti dní byla Balanhara dvakrát obléhána. Dobyvatelé nakonec prošli, ale nechali za sebou obrovskou spoušť. Zničili velkou část této oblasti.“ Odmlčela se a smutně se podívala k žebrákům. „A odneslo to hodně lidí.“

Jak míjeli další domy, Abeke si povšimla, že na mnohých dveřích visí podomácku vyrobené talismany. Byly vyrobeny z mušlí, kousků hlíny a korálků. Vzdáleně připomínaly skutečné talismany, korálovou chobotnici, břidlicového slona, mramorovou labuť a stříbrného vlka. Každý se houpal ve větru jako tichá žádost o pomoc Velkých strážců. Abeke bodlo u srdce.

„Musíme něco udělat,“ řekla. Jenže nevěděla co. K tomuhle všemu možná došlo proto, že Kovo už se dostal na svobodu – že už je pozdě. Při té představě se otřásla po celém těle.

Rolan se zastavil na kraji malého tržiště. Vypadalo to, že obvykle tu bývá mnohem víc stánků, teď jich však zůstalo jen několik. Většina trhovců prodávala malé nažloutlé brambory a další hlízy, které přečkaly nájezdy. Na dalších dvoukolácích leželo zahnívající maso obletované mouchami. Abeke dospěla k závěru, že maso nejspíš pochází z dobytka pobitého při obléhání. Znechuceně nakrčila nos a udělalo se jí nevolno z představy, že zdejší lidé budou muset něco takového jíst.

Jediný prodejce v zastrčeném rohu tržiště nabízel kvalitně vypadající zboží. Abeke zakručelo v břiše. Místo snídaně pomáhali s nošením zásob a teď už slunce stálo vysoko na obloze. Zastavila se vedle Rolana a toužebně se zahleděla na zlatohnědé masové houstičky smažící se na železné plotně.

„Vezmeme i pro ostatní na lodi,“ navrhl Conor, když Rolan vytáhl váček s mincemi.

„Neboj,“ odvětil Rolan a předal peníze prodavači. „Slibuju, že je nesním všechny sám.“

Vzali si od prodavače pytlíky s houstičkami a pokračovali dál. Abeke se do jedné nadšeně zakousla. Byla výborná – po bradě jí stékal omastek a na jazyku ji štípalo koření. Otřela si ústa do rukávu. Conor si zrovna strkal do pusy poslední kousek a Rolan už měl dojedeno a sahal pro další.

Jak tak za chůze hodovali, Abeke se zdálo, že za nimi nenápadně ze střechy na střechu přelétá nějaký racek. Jenže kdykoli se po něm podívala, odletěl. Příliš se tím ale nezabývala. Vždyť byli v přístavním městě, kousek od moře. Racci byli nejspíš stejně hladoví jako ona.

Zahnuli do jedné páchnoucí uličky a zastavili se.

Před nimi se choulily osiřelé děti navlečené v šedivých hadech, které jim sotva zakrývaly vyhublé končetiny. Zpočátku vypadaly vyděšeně, pak ale očima zabloudily k pytlíkům s jídlem.

Abeke z toho výjevu přešla chuť k jídlu. Ty děti byly mladší než oni – některé mnohem, mnohem mladší. Maya ztěžka polkla a zrudly jí tváře. „Sirotci,“ vydechla.

Děti se neodvážily ani hnout. Rolan zareagoval jako první. Shýbl se k malé holčičce. Ta se odtáhla. „Neboj se,“ zamumlal. „Kdysi jsem žil jako vy.“ Pak sáhl do pytlíku a vyndal z něj masovou houstičku. Nabídl ji dívence. „Určitě máš hlad.“

Holčička si ho prohlížela vykulenýma očima. Vyjeveně hleděla na čerstvé, ještě kouřící jídlo. Pak natáhla ruku a váhavě si houstičku vzala. Zhltla ji, jako by několik dní neměla nic v ústech.

Ostatní děti se začaly stahovat blíž. Conor se podíval na Abeke. „Dáme jim všechny houstičky,“ navrhl tiše. „Pro sebe si můžeme koupit další.“ Dřepl si a začal pečivo rozdávat. Rolan na něj vděčně pohlédl. Abeke ho následovala a hned po ní i Maya.

Jakmile děti viděly, co se děje, vrhly se vpřed a natahovaly k nim ruce. Mlčení vystřídal smích, úsměvy a pokřikování. Abeke nerozuměla, co říkají, ale jejich zoufalství bylo nepřehlédnutelné. Co nejrychleji plnila prázdné ruce houstičkami. Jenže přicházely další a další. Došlo jí, že děti žebrající v okolních ulicích vytušily, co se děje. Postupně jim odřízly cestu ven z uličky.

„Už nemám,“ posteskl si Conor a zvedl prázdný pytlík. Ale žebráci ho neviděli, nebo možná byli příliš unavení a hladoví, aby si jeho gesta všimli.

Vtom jeden chlapeček ukázal na tetování na Abečině paži. Zvedl k ní hlavu a vytřeštil oči. „Uraza,“ zašeptal.

Abeke rychle zavrtěla hlavou ve snaze neupoutat další pozornost, ale ten kluk už se otočil k ostatním. „Jsou tu čtyři Padlí,“ hulákal a horečně ukazoval na Abeke.

Slova se rychle šířila davem.

„Měli bychom zmizet,“ poznamenal Conor.

Začali si klestit cestu uličkou. Při pohledu na tolik hladových tvářích se Abeke svíralo srdce. Bude takhle vypadat celý svět, pokud jejich výprava neuspěje? Co se stane, jestli dobyvatelé zvítězí? Tyto myšlenky ji trápily i poté, co se konečně dostali z uličky a zamířili zpět do přístavu. Za nimi se kroutil had žebráků. Někteří skandovali a jásali.

Čtyři Padlí nás přišli zachránit!

„Vzbudili jsme příliš mnoho pozornosti,“ procedila Maya skrz zaťaté zuby. Pospíchali dál a snažili se pronásledovatelům zmizet. Abeke připadalo, že Maya přesto ničeho nelituje.

Jak postupovali uličkami, shlukovalo se za nimi stále víc lidí. Většina z nich podle Abeke nejspíš ani netušila, komu provolávají slávu – zmatek a všeobecné veselí jim poskytovaly vítané rozptýlení od všudypřítomné bídy.

Vtom jí někdo tvrdě narazil do ramene, až sykla bolestí. Byli obklopeni mořem tváří, přes které sotva dohlédla k přístavu. Velikým davem. S bušícím srdcem se snažila v sobě potlačit rostoucí paniku.

Náhle jí něco prolétlo před očima.

Muž těsně vedle ní zařval a z ramene mu trčel šíp. Síla nárazu ho srazila k zemi.

V davu okamžitě vypukl zmatek.

Abeke upustila nádobu s vodou. Vzácná tekutina se rozlila po zemi. Maya si rychle dřepla.

„Zapomeňte na vodu!“ sykl Conor. Chytil Abeke za zápěstí a i s Rolanem je táhl za sebou. Nádoby tam nechali.

Lidé prchali do všech stran. Přes oblak rozvířeného prachu skoro nebylo vidět.

Někdo se ji právě pokusil zabít.

Hned se jí vybavil ten racek. Co když to bylo spirituální zvíře nějakého dobyvatele? Není to tak dávno, co tudy procházeli.

„Jdeme!“ vybídl Conor ostatní a ukázal do davu panikařících měšťanů. Vmísil se mezi ně a táhl Abeke za sebou. Ostatní pospíchali za nimi. V uších jim zněl vyděšený křik.

„Někdo střílí ze střech!“ zavolal Rolan přes rameno a přikrčil se. Abeke ho napodobila, aby ji z výšky nebylo vidět. Opakovala si, že nesmí přivolat Urazu – tak by akorát vzbudili ještě víc pozornosti. Se zaťatými zuby se proplétala mezi lidmi. Zdálo se jí, že na někom zahlédla krev, ale všechno se odehrávalo tak rychle, že si nebyla ničím jistá.

Chtěli jen trochu jídla. Jak se to mohlo takhle zvrtnout?

Než se dostali zpět do přístavu, útočníci zmizeli. Všichni vyčerpaně oddechovali. Maya běžela dopředu, aby ostatním vyřídila, že už dorazili. Rolan se opřel o kolena.

„Za dobrotu na žebrotu,“ zamumlal směrem ke Conorovi.

„Dobyvatelé po nás určitě pátrají,“ odpověděla Abeke. Opírala se o dřevěný kůl a snažila se popadnout dech. „Viděla jsem, jak nás sleduje racek. Musíme odtud zmizet, než nás zase najdou. Nemáme moc času.“

Conor s Rolanem mlčky přikyvovali. Vyběhli na palubu Tellunovy pýchy, kde už na ně netrpělivě čekali Fin s Kalani. „Jste všichni v pořádku?“ vyzvídala Kalani. „Viděli jsme, že se v ulicích něco děje.“

„Nic nám není,“ funěl Conor, ačkoli jeho výraz tomu příliš neodpovídal.

Fin je okamžitě nahnal do podpalubí. Abeke při sestupu po žebříku ve spěchu málem zakopla.

V kajutě na ně čekal Dorian. Když vstoupili, zvedl hlavu od map a zamračil se na ně. V šeru si ho Abeke skoro spletla s Tárikem, až ji z toho zabolelo u srdce.

„Co se tam venku stalo?“ zeptal se Dorian. Jeho výr seděl na stole a příkře si je prohlížel.

„Napadli nás dobyvatelé poté, co jsme… nechtěně vzbudili pozornost.“ Na čele se mu třpytil pot. Najednou vypadal provinile. Podlaha už se jim houpala pod nohama – Tellunova pýcha právě odrazila z přístavu.

„A co jste dělali, že jste přilákali tolik lidí?“

Rolan zaskřípal zuby. „Procházeli jsme úzkou uličkou plnou osiřelých dětí. Zastavil jsem se a dal jsem jedné holčičce masovou housku.“

Fin soucitně potřásl hlavou. Dorian se na ně přísně zamračil.

„Myslel jsi to dobře,“ zhodnotil, „ale teď na to není čas.“

Rolan zakoulel očima. V Dorianově přítomnosti se vždycky celý naježil. „Ale no tak. Vždyť se nám nikomu nic nestalo, ne?“

Dorian stáhl rty do tenké čárky. „Musíme se chovat nenápadně a vy budíte příliš velkou pozornost.“ Ztišil hlas a podíval se na Conora, který svěsil hlavu. „Nezapomeňte, že osud Erdasu leží v našich rukou. Nemůžeme si dovolit ve vší dobrotě zapomínat na náš hlavní úkol.“

Rolan už nedokázal mlčet. „Napadlo to mě, ne Conora,“ vyštěkl. „Tak to nevyčítej jemu.“

„Dobrá tedy. Takže je to tvoje vina, že se tví přátelé, a s nimi i my ostatní, ocitli v ohrožení.“

„K čemu je záchrana Erdasu, když nesmíme ani pomáhat lidem v nouzi?“

Dorian se také zamračil. „Svým jednáním jsi upoutal pozornost dobyvatelů. Opravdu jsi to chtěl?“

Rolan zvýšil hlas. „Tárik by na nás byl pyšný, kdyby tu byl! Jenže tu není. Jsi tu jenom ty a snažíš se ho zastoupit.“

Dorian svraštil obličej. Trvalo to jen chvilku a pak hned nasadil dřívější přísný výraz, ale i Rolan si všiml, že zasáhl bolavé místo. Založil si ruce a sklopil oči.

Ve vzduchu viselo tíživé ticho. Abeke pátrala v Dorianově tváři po té zranitelnosti, kterou viděla před okamžikem, on na ně však upíral stejně urputný pohled jako jeho zvíře.

Ve skutečnosti jí ho bylo trochu líto. Jaké to pro něj asi muselo být, zaujmout Tárikovo místo a stát se nejnovějším členem skupiny, která už má mezi sebou vytvořené tak silné vazby? Sama si ten pocit moc dobře pamatovala.

„Balanhara byla naše poslední zastávka,“ prohlásil Dorian ledově. Očividně nehodlal pokračovat v předchozím rozhovoru. „Teď už nikde kotvit nebudeme.“

Otočil se k nim zády a vydal se za Finem, nahoru po žebříku. Ale v poslední chvíli se ještě zastavil a ohlédl se.

„Vstoupil jsem k Zelenopláštníkům ve stejné době jako Tárik,“ řekl. „Cvičili jsme spolu. Takže mi neříkejte věci, které už vím.“

Abeke se za ním dívala. Ještě dlouho poté všichni tři mlčeli.

Nakonec Rolan pomalu vydechl a svěsil ramena. „Já vím, já vím. Neměl jsem to říkat,“ zamumlal.

Abeke k němu přistoupila a poplácala ho po rameni. „Jsem ráda, že jsme těm dětem pomohli,“ snažila se ho potěšit. „I když nám to způsobilo hodně problémů. Aspoň teď mají plné žaludky.“

Maya s Conorem souhlasně přikyvovali. Rolan pořád vypadal nešťastně, ale trochu se uvolnil, a dokonce se i pousmál.

Když stoupali na palubu, aby se podívali, jak Balanhara mizí za obzorem, Abeke si opět vzpomněla na toho racka, který je sledoval před útokem.

Třeba to byla pouhá náhoda.

8.
BITVA NA MOŘI

Když Rolan na druhý den ráno vyšel na palubu Tellunovy pýchy, oceán byl rozbouřený a černý.

Černý.

Tohle není normální barva moře, pomyslel si. Otřásl se v ostrém větru a přitáhl si plášť blíž k tělu. Až na pár členů posádky, kteří obsluhovali plachty, všichni ještě spali v podpalubí. Zhluboka se nadechl.

Hněv a pocit viny ze včerejších událostí se proměnily v zasmušilé porozumění. Dorian měl samozřejmě pravdu. On to jen nechtěl přiznat. Rozhodl se, že jakmile Doriana uvidí, omluví se mu za své řeči.

Essix kroužila někde vysoko. Zaklonil hlavu a zapátral po ní, ale neviděl nic než hustá mračna. Jako by celý svět zešedivěl. I tažné velryby vypadaly neklidně. Vyfukovaly do vzduchu ohromné množství vodní tříště. Zašklebil se do zlověstné vody a zamžoural k obzoru.

Teprve po chvilce si všiml, že kromě něj je na palubě ještě jeden Zelenopláštník. Kalani. Když si ho všimla, rychle uhnula pohledem a otočila se k přídi.

„Dobré ráno,“ pozdravil Rolan a opět zvedl oči k obloze. „Nebo ne. Co tady děláš tak brzo?“

Kalani se naklonila přes zábradlí a svěsila koutky úst.

Rolan si povzdechl. „Koukej, já vím, že jsem teď pro tvůj lid oficiálně jedovatej, ale jestli spolu na téhle výpravě nebudeme ani mluvit, budou z toho jenom potíže.“

Kalani se dál soustředila na hladinu moře a Rolanovi došlo, že ve vodě hledá svého delfína. Možná se pořád ještě nerozhodla, jestli ho má vzít na vědomí. Když i nadále mlčela, zavrtěl hlavou.

„Tak dobře,“ řekl. „Chápu. Ale tohle je možná naše poslední společná výprava, Kalani. Ani nevím, jestli se z ní vůbec všichni vrátíme.“ Ztišil hlas. „A jestli se nevrátíme… to chceš opravdu naše poslední dny strávit takhle?“

Teprve v tu chvíli Kalani odtrhla oči od oceánu a otočila se k němu. Prohlížela si jeho tvář. Viděl jí na očích, jak je nerozhodná. Chvíli měl dojem, že se bude dál bránit.

Ale pak se uvolnila a dlouze si vzdychla. Otočila se zpátky k moři. „Velryby na tom nejsou dobře,“ pronesla. A Rolan si navzdory vážnosti jejích slov oddechl. Už spolu zase mluví. „Nemohla jsem spát, protože jsem z jejich volání poznala, že trpí. A tak jsem šla sem. Koukni.“ Ukázala na napnutá lana vedoucí k velrybím hřbetům. „Zpomalily. Není jim dobře. Poslala jsem Katou, aby se na ně podívala.“

Takže velryby se skutečně chovaly zvláštně. Rolanovi se ta představa vůbec nelíbila. Uvědomil si, že pokud velryby onemocní, nedostanou se do Stretriolu včas. Budou muset někde znovu zakotvit. Vždyť už jsou tak blízko! Mezi nimi a Stetriolem už neleží žádné přístavy – jen širé moře. Co s nimi bude?

„Už to nemůže být daleko,“ zamumlal. Pak zvedl hlas a křikl: „Essix!“

Odpověděl mu pronikavý skřek, tlumený větrem a vzdáleností. Konečně ji uviděl – létala ve velkých kruzích několik stovek metrů od korábu. Trochu ho uklidnilo, když viděl, jak nevzrušeně plachtí vzduchem.

Po tom překvapivém útoku v Balanhaře, hádce s Dorianem a čerstvé špatné zprávě o velrybách by chvilkou klidu nepohrdl.

Když se znovu podíval na Kalani, viděl, že se jí do očí derou slzy. Z vody se vynořila Katoa, zapískala a zavrzala. Kalani natáhla ruku a povolala ji do klidového stavu. Teprve poté se podívala na Rolana.

„Velryby umírají,“ zamumlala. „Zdejší jedovatá voda je pomalu zabíjí.“

„Umírají?“ zopakoval Rolan. Nenapadlo ho, že by to mohlo být až tak zlé. Při představě, že jejich věrné skálohřbetky se pro tuto výpravu obětují, ho zabolelo u srdce.

Kalani přikývla. Promluvila bezvýrazným hlasem. „Jestli je chceme zachránit, musíme je odříznout. Potřebují se dostat dál od Stetriolu, do čistších vod.“

Rolan vytáhl dlouhou dýku. „Jestli potřebuješ pomoct… jdu do toho.“

Kalani se na dýku zamyšleně zadívala a pak se pousmála. „Díky, Rolane. A… omlouvám se. Vím, že jsi naše zvyklosti porušil v zájmu Erdasu a že pátrání po Mulopovi vás stálo hodně. Jako královna bych asi měla pro záchranu svého lidu udělat cokoli. Dokonce se i sama stát tapu.“ Povzdechla si. „Pojďme o tom říct kapitánovi.“

Kalani ještě ani nedořekla poslední slovo, když Essix vydala srdcervoucí skřek. Ten zvuk projel vzduchem jako nůž, až Rolan nadskočil.

„Tak tohle teda neznělo dobře.“ Rozhlížel se po obloze a pátral, co ji přimělo k varovnému výkřiku. Jenže nad mořem se válela hustá, neproniknutelná mlha.

„Ahoj.“

Za Rolanem se z podpalubí vynořil Conor. Zastavil se vedle Kalani a zamžoural nejprve k oceánu a pak k Zelenopláštníkovi, který moře pozoroval z hlídkového koše. „Proč Essix tak křičí?“

Rolan pokrčil rameny. V té mlze ji vůbec neviděl. „Nemám páru.“

„Nemohl by ses podívat jejíma očima?“ zeptala se Kalani.

Rolan se soustředěně zahleděl na oceán. Jako obvykle ucítil, jak by stoupal do vzduchu, nad temné moře a skrz mlhu. Vzduch voněl po soli a na tvář mu dopadaly drobné kapičky vody.

Essix se snesla níž, pak roztáhla křídla a nechala se unášet vzdušnými proudy. Cítil, jak jí vítr čechrá peří. Viděl snad stokrát ostřeji než svýma lidskýma očima.

Nejdřív si nevšiml ničeho neobvyklého.

Pak daleko v mlze zahlédl nezřetelný obrys pevniny.

Sokolice opět zavřískla. Rolan se rychle vrátil na palubu. Vklouzl zpátky do svého těla a ukázal k pevnině. „Stetriol, přímo před námi!“

O pár vteřin později se totéž ozvalo i z hlídkového koše. Zatímco se ostatní trousili z podpalubí, Conor s Kalani stáli vedle Rolana a nakláněli se před zábradlí, aby lépe viděli. Nebylo o tom pochyb.

Z obzoru se zvedaly rozeklané šedivé skály. I na tu dálku a přes všechnu mlhu to místo Rolanovi nahánělo hrůzu. Cítil z něj něco jedovatého. Měl pocit, že od okamžiku, kdy poprvé míjeli Stetriol, neuběhla až tak dlouhá doba.

Tentokrát skutečně vstoupíme na zakázanou zemi. Je tam někde Mej-lin?

Jak se blížili, obrysy nabývaly stále konkrétnějších rozměrů, až Rolan přímo před korábem rozeznal jakousi zátoku. Začal se zvedat vítr a bílá pěna dorážela na zubatá skaliska okolo ústí zátoky. Některé skály svítily rudou lávou, čerstvou a horkou, vyvěrající z podvodních sopek. Byly to jen pár dnů staré kousky země a láva se dál rozlévala po jejich povrchu. Žhavá tekutina jim dodávala vzhled krvavých čelistí nějakého obřího zvířete.

„Tamtudy nemůžeme proplout bez nehody,“ prohlásil Conor zachmuřeně.

„Nejsem si jistý, jestli máme jinou možnost,“ odtušil Rolan. A skutečně, Zelenopláštníci už sklápěli stěžně a připravovali se na plavbu úžinou. Silný poryv větru Rolana málem vyzvedl do vzduchu. Essix opět začala kroužit nad lodí a zavřískla.

„Co to pořád volá?“ křikl Conor.

Jak se blížili k rozbouřené zátoce, loď se naklonila na stranu. Teď už byli tak blízko, že slyšeli vlny rozbíjející se o skaliska. Zelenopláštníci hnali zmožené velryby kupředu. Kalani krčila obličej bolestí a Rolan na ní poznal, že sama na sobě cítí jejich utrpení.

„Velryby jsou vyčerpané,“ řekla ustaraně, „ale dostanou nás tam. Nebude to snadné.“ Svlékla si plášť a vyhoupla se na zábradlí. „Povedu je a pak je pustím.“

„Dobře!“ zavolal za ní Rolan.

Dívka elegantním obloukem skočila do vody. Když se o chvíli později vynořila, držela se ploutve svého delfína.

Rolan se právě chystal přivolat Essix, ale vtom se s ním okolní svět opět zatočil. Tentokrát se jejíma očima díval na oceán za nimi. V brázdě, která zůstala na hladině za jejich korábem, spatřil stín další lodě.

V patách jim byli dobyvatelé.

Rolan ucítil na prsou tíhu. Essix se je celou tu dobu snažila varovat ještě před něčím jiným než jen před tím skalnatým přístavem, do něhož se chystali vplout. Teď otočila hlavu dopředu a Rolan pochopil, kde se ta cizí loď vzala.

Přímo před Essix letěl ten racek, který je sledoval v Balanhaře. Viděl jeho siluetu v mlze. Vítr mu nadouval ocasní peří. To ten racek, pochopil Rolan. Dobyvatelé nás sledovali.

Essix zlostně křikla a vrhla se na ptáka.

Rolan se vrátil do svého těla a popadl Conora za paži. „Dobyvatelé!“ zakřičel.

Zelenopláštníci už také ukazovali na přízračnou loď. Tellunova pýcha se opět zhoupla a na všechny dopadla sprška vodní tříště. Nedalo se o tom pochybovat – dobyvatelé se pod pláštěm mlhy dostali nebezpečně blízko. Chybělo jen několik minut, aby Zelenopláštníky dostihli.

„Ke kanonům!“ zavelel kapitán.

Všichni se vrhli do práce. Rolan s Conorem přiskočili k jednomu z děl. Byli už jen kousíček od rozeklaných skal. Když se loď hnala okolo prvního skaliska, z dobyvatelského plavidla vyšlehlo oranžové světlo. Stříleli po nich! První dělová koule narazila do trupu a Rolan se zapotácel a padl na kolena. Celý koráb se otřásl. Zelenopláštníci pobíhali sem a tam, někteří hasili oheň, jiní šplhali do lanoví. Další ládovali kanony. Rolan zahlédl, jak Dorian obsluhuje jedno dělo a současně dohlíží na další.

„Pal!“ vykřikl Dorian do všeobecného zmatku. K dobyvatelskému plavidlu vyšla hromadná salva. V místě dopadu jednotlivých koulí se rozlétly třísky.

Rolan zaťal zuby a pak společně s Conorem zvedli dělovou kouli a klopýtali s ní ke svému kanonu. Přehrával si v hlavě Dorianův výklad. Ač si to jen nerad přiznával, teď se mu Zelenopláštníkovy lekce hodily. Zabouchli kovový závěr a zapálili rozbušku.

„Miř výš!“ křikl Conor poté, co dělo otočili k nepřátelskému plavidlu.

„Já vím, já vím!“ vyštěkl Rolan. „Tahle věc je mnohem těžší, než vypadá!“

Rozbuška dohořela a kanon s trhnutím popojel vzad.

Zpětný ráz oba chlapce povalil. Rolan měl na chvilku pocit, že snad přišel o všechny zuby. Tvrdě dopadl na záda. Co nejrychleji se vzchopil a vyhrabal se na nohy.

Nepřítel byl příliš blízko. Tak blízko, že Rolan rozeznal tváře i výrazy jednotlivých členů posádky, dokonce rozlišil i podrobnosti na jejich oblečení. Maya stála opřená o zábradlí s Tinim na rameni a soustředila se na protivníky. Z ruky jí vyšlehl oheň, jenže byli ještě příliš daleko.

Loď se opět otřásla.

Tentokrát se i prudce naklonila. „Držte se!“ zakřičel Conor těsně předtím, než koráb narazil bokem na jedno z ostrých skalisek.

Držet se bylo zbytečné – Rolan najednou letěl vzduchem. Zády narazil do zábradlí, až mu bolest projela celým tělem a chvíli se nemohl nadechnout. Tellunova pýcha nesouhlasně sténala. Na palubu se nahrnula slaná voda a natekla mu do bot. Celý se otřásl, jak byla ledová.

„Jdu odříznout velryby!“ zazněl hlas Kalani přes palubu a hukot vln.

Rolan se vyklonil, co nejdál to šlo, aniž by se zřítil do vody. „Ne, počkej…!“ zakřičel.

Jenže Kalani tasila dlouhou třpytivou dýku, vyskočila jedné z velryb na hřbet a zlehka se po něm rozběhla. Rolan si okamžitě vzpomněl na Mej-lin, která nedávno dělala něco podobného.

Kalani přeřízla jeden popruh, pak druhý. Loď se opět pořádně zhoupla a na palubu se navalila další voda. Dobyvatelé je zasypávali palbou. Kalani zápasila s promočeným lanem, až konečně přeřízla i poslední popruh a jedna z velryb byla volná. Okamžitě zmizela pod hladinou.

Uvolněná příď lodě se zvedla, až se lana vedoucí od druhé velryby přetrhla. Velryba vyslala do vzduchu mohutný oblak vodní tříště a vydala se za svojí družkou.

Tellunova pýcha zůstala odkázaná sama na sebe.

Ozvala se další salva. Loď se zachvěla. Prkna sténala pod svou vlastní vahou. Rolan přes vodu v očích spatřil, že dobyvatelský koráb pluje těsně okolo jejich zádi. Maya se opět naklonila přes zábradlí a zamířila.

Tentokrát cíl zasáhla. Ohnivá koule dopadla na palubu nepřítele a explodovala v záblescích zlaté, modré a bílé. Dřevo, kov i dobyvatelé létali vzduchem a padali do moře.

Rolan se zastavil pohledem u neobsazeného kormidla Tellunovy pýchy. Kde je kapitán? Vzápětí si všiml, že leží v bezvědomí na palubě. Ale ne. Podíval se zpátky ke kormidlu. Loď se znovu otřásla. Vypadalo to, že nemají šanci dostat se ke břehu.

Vtom dostal nápad.

Šťouchl do Conora a naznačil rukama otáčení kormidla. Conor také pohlédl na můstek. Oči mu zasvítily, když porozuměl. Otevřel pusu, jako by chtěl nahlas vyslovit Rolanovy myšlenky. Oba na pár vteřin zaváhali – věděli, jak je jejich plán nebezpečný. Pak Conor beze slova přikývl a klopýtavě se pustili po palubě. Ke kormidlu se dostali právě ve chvíli, kdy se loď znovu otřásla. Oba zas dopadli na kolena.

Z druhé strany lodě se ozval ostrý hvizd. Rolan spatřil Abeke, jak mává rukama, jako by se ptala, co to dělají. Odpověděl jí výmluvným gestem. „Pryč z lodi. Pryč z lodi!“ gestikuloval.

Abeke zamrkala a okamžitě začala pokřikovat na lidi kolem sebe.

Conor sevřel kormidlo a vší silou s ním začal otáčet k sobě. Rolan se k němu přidal a pověsil se na kormidlo celou svojí vahou. Ani to však nestačilo, aby otočili celý koráb. Zatínali zuby, potili se a kapala z nich mořská voda.

„Já vám pomůžu, kluci,“ spěchal jim na pomoc nějaký bělovlasý Zelenopláštník. Rolanovi chvíli trvalo, než mu došlo, že to je Fin. Všichni tři se společně opřeli do kormidla.

Koráb se prudce stočil doprava – jeho příď mířila přímo na bok nepřátelské lodě. Sebevražda, pomyslel si Rolan.

Obě plavidla se srazila.

To už ho ale něčí ruka popadla za halenu a zvedla ho na nohy. Conor ho chytil kolem ramen. „Musíme skočit!“ křičel. „Slyšíš mě Rolane? Skočit!“

Rolan poslepu nahmatal zábradlí. Sevřel kluzké dřevo v ruce a opatrně se vytáhl nahoru. Nohy mu visely přes okraj. Pod nimi bouřila tmavá voda, oheň a polámané dřevo. Jsme moc vysoko! Ale v uších mu pořád znělo Conorovo volání. Pak ho Conor silně zatahal za rukáv. Rolan se roztřeseně nadechl a odrazil se. Padal studeným vzduchem a vodní tříští jako kámen. Trvalo to snad celou věčnost. Nakonec dopadl do vody.

Byla příšerně ledová. Bezmocně sebou házel, nevěděl, kde je nahoře a dole, kde je on sám ani jak se dostat k hladině. Odněkud z dálky slyšel tlumený hluk boje, ohně a tříštícího se dřeva. Najednou si byl skoro jistý, že tady zemře.

Co by se pak stalo s Essix?

Na krku se mu houpal talisman. Uvědomil si, že to je korálová chobotnice. V zoufalství ji sevřel v dlani a náhle opět mohl dýchat. Zamrkal a rozhlédl se kolem sebe.

Abeke bojovala nedaleko od něj.

Rolan vyrazil směrem k ní. Chytil ji za ruku, ze všech sil kopal směrem k hladině a táhl ji za sebou.

Jakmile se vynořili, začali lapat po dechu. Rámus byl teď ohlušující. Vraky obou lodí už byly v plamenech a pomalu se potápěly.

Conor na ně mával ze vzdálenosti pár desítek metrů. Maya už byla před nimi, Tini jí seděl na hlavě a pevně se držel.

Abeke vyplivla vodu a otřela si obličej. Otočila se k pevnině. „Tudy!“ vykřikla.

„Drž se mě,“ zavolal na ni Rolan a opět se ponořil. S pomocí korálové chobotnice mohl plavat pod hladinou. Abeke se ho držela za ramena a nechala se unášet.

Dobyvatelé i Zelenopláštníci zápasili v divokých vlnách o život. Jen málo z nich se pustilo do boje s ostatními. Někteří křičeli.

Pak Rolan zahlédl, jak okolo pluje nějaký tmavý stín. Přeběhl mu mráz po zádech. Ryba byla odporně hrbolatá a měla na těle podivné červenočerné skvrny. Na bocích jí vlály ohromné ježaté ploutve. Rozrušeně proplouvala mezi kopajícími páry nohou. Zničehonic se z korábu dobyvatelů ozval výbuch a Rolan ucítil, jak se vodou šíří vibrace a teplo. Ani se neodvažoval se ohlédnout.

Jsem tak unavený. Nacucané oblečení ho táhlo ke dnu. On ale dál kopal a zabíral rukama. Abeke se ho pevně držela za ramena. Ze všech stran k nim doléhal křik.

Neměl nejmenší ponětí, jak dlouho jsou ve vodě. Někde před nimi proplouvala kalnou vodou Kalani. Držela se jedné ploutve svého delfína a Conor druhé.

Konečně pod sebou Rolan spatřil pevnou zemi. O chvíli později už pod nohama ucítil písek. Proplazil se příbojem a praštil sebou na pláž. Přerývavě oddechoval. Conor se vedle něj převalil na záda, na chvíli zavřel oči a ztěžka oddechoval. Abeke opodál vykašlávala vodu.

Kalani vyskočila na písek a sedla si na bobek vedle nich. „Jste všichni v pořádku?“ zeptala se. Katoa se ve vodě zavrtěla a zmizela v záblesku světla. Kolem nich na pláž vylézali z vody další. Jiní Zelenopláštníci v písku bojovali s těmi několika nepřáteli, kteří přežili výbuch i rozbouřený oceán. Rolan vyčerpaně přihlížel, dokud nepadl i poslední dobyvatel.

Nikdo z nich nepromluvil. Mohli se jen dívat, jak Tellunova pýcha i nepřátelský koráb mizí ve vlnách a v plamenech. Do sebe zakousnuté vraky se pomalu potápěly a vlny je nelítostně drtily o skaliska. Na hladině planulo několik menších ohňů.

„Doriane!“

Rolan poznal jednoho ze Zelenopláštníků, kteří se plazili pískem. Muž se svalil na záda a Rolan si klekl vedle něj. Kromě mnoha zranění a šrámů od třísek měl Dorian strašidelně bledý obličej a jeho rty získaly temně fialový odstín. Třásl se po celém těle. Nahá kůže na jeho pažích a nohou měla nepřirozenou barvu a byla posetá rudými skvrnami.

Rolan zvedl oči ke Kalani. „Co to s ním je?“ zeptal se zoufale.

Kalani jen zavrtěla hlavou. „Jed,“ odpověděla. „Popíchal se o odrance. Jestli jsou místní odranci stejní jako ti, které jsem viděla doma, nejspíš trpí velkými bolestmi. Musel se s nějakým přímo srazit.“

Dorian chrčivě zakašlal. Pokusil se zaostřit na Rolana, ale mluvil tak nezřetelně, že mu nebylo vůbec rozumět. Rolan nepřišel na nic, čím by ho utěšil, a tak na něj jen mlčky zíral. Vybavil si tu odpornou rybu, kterou potkal v oceánu.

Dorian se naposledy sípavě nadechl a pak znehybněl.

Rolan jen otupěle seděl v písku.

„Omlouvám se,“ zamumlal. „Omlouvám se!“ zopakoval hlasitěji. A pak ještě několikrát, až křičel na celé kolo. Konečně ho Abeke vzala za ruku a tiše mu řekla, že Dorian ho stejně neslyší.

Conor svěsil hlavu a zavřel oči. „Z moře jsme přišli a do moře se vrátíme,“ zamumlala Kalani mrtvému Zelenopláštníkovi nad hlavou.

Pak jen ochromeně seděli na pláži a dívali se k místu, kde obě lodě zmizely pod hladinou. Ve vodě už nezbývali žádní lidé. Ani dobyvatelé, ani Zelenopláštníci. Z jejich původní posádky přežila jen hrstka. I Tellunova pýcha, která je věrně doprovázela na tolika plavbách, vydechla naposledy.

Rolan ztěžka polkl. Dostali se do Stetriolu… a neměli se jak vrátit.

9.
ŠEDÉ KOPCE

J akmile Conor, Abeke a Rolan posbírali zbytky zásob vyplavených na břeh, shromáždili se okolo Fina, který se po Dorianově smrti ujal velení. Z už tak malé skupiny jich zbylo jen dvanáct. Všichni ostatní zahynuli. Conor pozoroval několik Zelenopláštníků plačících nad bezvládnými těly svých spirituálních zvířat. Lasička, sojka, rys. Několik zvířat také prchalo do podrostu. Patrně spirituální zvířata, která přišla o své lidské partnery. Při pohledu na ně ho bodlo u srdce.

Jediný pohled do Finovy tváře Conorovi stačil, aby odhadl, jaké asi mají šance. Fin měl v očích prázdný pohled, skoro stejně temný jako oceán. Zhostil se nepříjemné povinnosti odepnout srolované staré mapy Stetriolu z Dorianova opasku. Don stál vedle něj se skloněnou hlavou a smutně se mu tiskl k noze.

„Musíme zamířit k nejbližší vesnici,“ oznámil celé skupince. Ukázal na promočenou mapu. „Jestli tady vůbec nějaká je. Kdysi na tomto pobřeží osady bývaly, ale je to už hodně dávno.“

„Co když žádnou nenajdeme?“ zeptal se jeden ze Zelenopláštníků plačtivým hlasem. Ještě před chvílí se útrpně skláněl nad tělem rysa.

Fin stiskl rty. „Musíme nějakou najít. Máme zásoby jen na několik dní a také potřebujeme koně.“

„A vodu,“ dodal Conor. „Ne?“

„Ano, Conore,“ přitakal Fin. „Zůstala nám jen ta trocha v našich čutorách. Nemůžeme ztrácet čas.“ Odmlčel se a zadíval se k rozbouřenému moři. „Ale nejdřív vzdáme hold mrtvým.“

Písek byl příliš mokrý, aby v něm Doriana pohřbili. Navíc se to Conorovi nezdálo příliš uctivé. Zakopat padlé Zelenopláštníky do jam zpola naplněných tmavou, ledovou vodou, to nebyl žádný pohřeb. Namísto toho Kalani se svým delfínem posbírali z vody co největší kusy dřeva z potopené Tellunovy pýchy . Položili na ně padlé druhy a přikryli je jejich zelenými plášti. Každému pak položili na prsa nějaký drobný dárek. Conor pro Doriana vybral onen třpytivý úlomek dlaždice, který našel v Balanhaře.

Poprvé od chvíle, co se nalodili na Tellunovu pýchu , Conor přivolal Brigana. Vlk se vedle něj objevil v záblesku světla. Otáčel velkou hlavou a prohlížel si ten tragický výjev. Dlouho se jen díval, pak sklonil hlavu a opřel si ji o Conorovu ruku. Tiše a teskně zakňučel. Conor jako by jeho zármutek cítil i přes srst. I Uraza se objevila vedle Abeke a zaraženě se rozhlížela. Essix seděla s urputným výrazem Rolanovi na rameni.

Zatímco Fin pronášel pár slov o každém z padlých, Conor čas od času koutkem oka mrkl k Rolanovi. Jeho kamarád v ruce pevně svíral korálovou chobotnici. Sice vypadal, jako že se drží, Conor na něm však poznal, že myslí na všechno, co Dorianovi vmetl do tváře.

Došel k Rolanovi a položil mu ruku na rameno. „No tak,“ řekl tiše. Rolan sebou trhl a podíval se na něj. „My tuhle válku vyhrajeme. Aby na nás Dorian mohl být hrdý.“

Rolan se otočil zpět k nehybné postavě. „Jasně,“ odpověděl, i když nezněl, že tomu příliš věří.

Conor si přál, aby uměl předvídat budoucnost, aby se mu zdál sen, který ho ujistí, že všechno dobře dopadne. Jenže jeho mysl zůstávala zastřená a nejistá. Od začátku věděl, že tato výprava bude plná nebezpečí, ovšem i po útoku v Balanhaře, po tom všem , čím si prošli, se pořád zdálo, že to nějak dokážou.

Teď už si nebyl tak jistý. Co když všichni zemřou v neprobádané pustině Stetriolu dřív, než se jim podaří najít Kovovo vězení? Než zachrání Mej-lin? Jestli se už teď dobyvatelé prohnali tolika městy a celá území se třesou v jejich stínu, co se stane, pokud se Gerathon a Šejnovi podaří Kova osvobodit? Co zůstane?

Nic . Z té odpovědi, která mu bez ustání zněla v hlavě, mu běhal mráz po zádech.

Fin zakončil řeč nad posledním tělem. Následovalo krátké ticho. Pak odstrčili kusy dřeva od břehu a dívali se, jak moře odnáší jejich přátele na úlomcích milované lodě. Conor se s nimi v duchu rozloučil.

Teď už patřili moři a nebesům.

„Už je mi jasný, proč tuhle zemi vymazali z map,“ zabručel Rolan. „Není to zrovna místo, kam by se člověk vydal na výlet, co?“

Celý den si prosekávali cestu suchým a ostrým podrostem a zmírajícím lesem. Když se teď konečně vynořili na jeho druhé straně, rozkládala se před nimi ohromná zpustošená žlutá pláň s malou vesničkou krčící se na úpatí holých kopců.

Conor musel dát Rolanovi za pravdu – Stetriol skutečně nevypadal jako země, kterou by někdo měl chuť dobrovolně navštívit.

„Schovejte své pláště,“ poradil všem Fin. „Zelenopláštníci tady nebudou vítaní.“

Conor s Abeke si pláště sundali, ale Rolan zaváhal. Nerozhodně si pohrával se sponou. Conor si vzpomněl, že plášť ve skutečnosti není Rolanův, ale Tárikův.

„Tárik nám jednou řekl, že si nikdy nemáme pláště svlékat jen proto, abychom si získali přízeň jiných,“ zamumlal. „Bylo to v Kamenném městě.“

Fin přistoupil k Rolanovi a přikývl. „Moudrá slova,“ pronesl laskavým tónem. „Ale on s tebou zůstane, i když nebudeš mít plášť na sobě – stejně jako ty navždy zůstaneš Zelenopláštníkem.“

Rolan přikývl. Dál ale klopil oči. „No jo, máš pravdu.“ Konečně sponu rozepjal. Plášť se mu svezl z ramen do hlíny, až se zvedl obláček prachu. Rolan se okamžitě sehnul, zvedl jej a začal ho oklepávat. Pečlivě plášť složil a zabalil do svého vaku.

Když se dostali na dohled k prvnímu městu, Conor se v duchu podivoval, jak je všechno šedé nebo hnědé. Shluk domků obklopovala nízká, dlouhá, zvětralá hradba. Některé její části se úplně zhroutily. Půda okolo města byla vyschlá a jen sem tam živořil nějaký plevel. U zrezavělé brány čekalo několik mul s povozy naloženými zásobami. Zvířata měla matnou kůži posetou boláky a na bocích se jim rýsovala žebra.

Zelenopláštníci nenápadně vstoupili do města hned po mulách. Dva strážní u brány podle Conora vůbec nevypadali jako hlídka, nýbrž jako obyčejní vesničané v otrhaných tunikách a botách. Zdálo se mu, že ti dva farmáři jim věnovali úsečné pohledy.

Conor se odvrátil a instinktivně se rozhlédl po obloze, jestli neuvidí nějaké ptáky. Dosud nezapomněl na Balanharu.

„Neboj,“ řekl Rolan a ukázal na sokolici. „Kdyby se tu motal nějaký podezřelý ptáček, Essix si ho dá k obědu.“

„Máš štěstí, že smíš Essix nechat volně létat,“ zamumlala Abeke. „Ráda bych, aby Uraza trochu proslídila okolí, ale Fin říkal, že by bylo příliš nebezpečné, kdyby ji tu někdo viděl. Lidé by mohli dobyvatelům vyzradit, že čtyři Padlí už dorazili.“

Conor si také přál mít možnost propustit Brigana z klidového stavu – scházela mu jeho uklidňující přítomnost.

Rolan jen pokrčil rameny. „Když už o tom mluvíš, kde vlastně ti dobyvatelé jsou? Myslel jsem, že jich tu bude všude plno.“

„Třeba už Šejn shromažďuje celou armádu poblíž Kovova vězení,“ zašeptal Conor.

Otlučené vývěsní štíty s názvem města se pohupovaly ve větru. „ Šedé kopce ,“ četla Abeke. Když jejich skupinka procházela náměstím – nebo prostorem, který podle Conora měl být náměstím – kolemjdoucí uhýbali před jejich pohledem, stahovali si klobouky hluboko do čela a tiskli rty k sobě. Jednou se Conor nechtěně otřel o procházející ženu. Ta sebou škubla, jako by ji popálil, nahrbila ramena a pospíchala pryč.

Abeke se zastavila a usmála se na chlapečka se špinavým obličejem, který postával v ústí jedné postranní uličky a tiše je pozoroval. Jakmile si jí všiml, zavrčel na ni, odplivl si jejím směrem a utekl. Ona se za ním dívala s otevřenou pusou.

„Moje pozoruhodné pozorovací schopnosti mi tak nenápadně naznačujou, že místní nás… možná… nevidí tak úplně rádi,“ utrousil Rolan. „Těžko se to ale odhaduje.“

Abeke pouze v reakci na jeho ironii pozvedla obočí a dál se rozhlížela po opuštěném náměstí. „Proč všichni vypadají tak nepřátelsky? Jako by si mysleli, že jim něco uděláme?“ Fin a další Zelenopláštníci se o pár metrů dál zastavili u ohrady a začali smlouvat o cenách koní. „Pochopila bych to, kdyby tu pobíhala Uraza, ale naše zvířata přece spí.“

„Zajímalo by mě, jestli nějak poznají, že jsme Zelenopláštníci,“ špitl Conor.

Trojice došla k ohradě. Majitel, muž v otrhaném oděvu, ukazoval Finovi své skromné stádo. Conorovi neušlo, že i teď, uprostřed obchodního jednání, se koňský handlíř snaží nedívat se Finovi do očí.

Starší Zelenopláštník muži předal váček s mincemi a přivedl několik koní. Ani jeden z nich nevypadal zdravě. Trochu Conorovi připomněli ty muly, které viděli při vstupu do města. Pohladil jedno ze zvířat po čenichu. Kůň odpověděl zafrkáním.

Když si koně odváděli, Fin se k nim sehnul a tichým, odměřeným hlasem jim oznámil: „Mějte oči otevřené. Nezůstaneme tu dlouho. Lidé se nás bojí, protože si myslí, že jsme možná přestrojení dobyvatelé a špehujeme je.“

„Přestrojení dobyvatelé?“ zopakoval Conor nechápavě.

„Někteří dobyvatelé podle všeho navštěvovali pohraniční města, aby se ujistili, že lidé zůstanou pokorní a poslušní. Místní se proto bojí každého, koho neznají.“

Abeke si vyměnila pohled s Rolanem. „Udržují své vlastní lidi ve strachu?“ podivila se tiše. Pak se rozhlédla. Conor ji následoval a napadla ho zneklidňující věc: co když někteří z místních jsou dobyvatelé a sledují je?

Fin přikývl. „Zaslechl jsem něco o tom, že ani ne před týdnem tudy prošla hlídka dobyvatelů. Jsou jen kousek před námi.“ Povzdechl si. „Odnesli si velkou část potravin z městských skladů i vzácné zásoby vody. Na nás toho moc nezbylo.“

Ta představa Conora zneklidnila. Bez vody se mohou ve stetriolských pouštích velmi rychle dostat do potíží. „Máme vůbec nějakou vodu?“

„Nějakou máme,“ odpověděl Fin. Podíval se na druhou stranu náměstí, kde dva Zelenopláštníci přivazovali zásoby na hřbety koní. „Není jí moc. Budeme si muset pospíšit. Na kilometry daleko prý žádná jiná vesnice není.“

Na kilometry… a všude jen poušť. Při tom pomyšlení Conorovi vysychalo v krku. Pokud tato výprava dopadne špatně a oni všichni zahynou ve stetriolské pustině, bude to jeho chyba – to jeho vidění je sem dovedlo.

Fin si všiml Conorova výrazu a přátelsky ho poplácal po rameni. „Všichni jsme se k vám připojili z vlastního rozhodnutí,“ ujistil ho tiše. „A půjdeme za tebou, Abeke a Rolanem až do konce.“

Conor vypnul prsa a zvedl bradu. „Díky,“ odpověděl.

V Šedých kopcích zůstali přes noc. Pronajali si pokoje v malém, stísněném hostinci na okraji města. Conor se ubytoval společně s Abeke, Rolanem, Mayou a Kalani. Ačkoli se v tom přeplněném pokojíku dost mačkali, skutečným důvodem, proč Conor nemohl spát, byly měnící se barvy noční oblohy.

Chvílemi byla úplně černá, jak by noční obloha měla být. Jindy zářila krvavě rudými odstíny. Pak přešla do modré a nakonec zlověstně hnědé. Conor přemítal, jestli je to jen přelud – něco, co vidí jen on. Ostatní klidně spali. Brigan, jehož Conor na noc propustil z klidového stavu, aby hlídal, se také díval k nebi a tiše ho pozoroval.

Ráno byly ulice poseté těly ptáků s červenými chocholy.

Během příprav a odjezdu nikdo neotevřel dveře, aby je pozdravil. Město se proměnilo v liduprázdnou kulisu. Když vyjížděli bránou do pouště, Conor se zachvěl. Ačkoli okolní krajina byla suchá a zpustošená, byl rád, že Šedé kopce opouštějí.

Krajina se postupně měnila z vyprahlé žluté pláně na červené pískovcové skály porostlé křovinami. V kameni byla vyhloubená koryta prastarých potůčků. V dálce se rýsovala silueta Rudých hor, tenká linie zubatých vrcholků táhnoucí se po celém horizontu. Postupovali velmi pomalu, neboť Fin se neustále zastavoval a pátral v mapách po nějakých záchytných bodech.

„Viděl jsi v tom snu něco konkrétního?“ zeptala se Abeke, když spolu jeli bok po boku. „Třeba dobyvatele, co by nás pronásledovali, nebo ptáky padající z nebe? Divné vesničany?“

Conor zavrtěl hlavou. „Viděl jsem hlavně holou zemi okolo kmene obrovského stromu. Vím, že tam byli Tellun, Kovo a Gerathon. A my všichni.“ Odmlčel se. „Tellun bojoval na naší straně. Doufám, že to znamená, že se s ním brzy setkáme.“

Abeke zaťala čelisti. „Někteří se raději drží stranou, co nejdéle to jde,“ řekla tiše. „Třeba je takový i Tellun.“

„A ukázala se ti v těch viděních nějaká oáza v týhle poušti?“ zabručel Rolan, když jeho kůň konečně dohnal ostatní. Na čele se mu třpytil pot. To je dobré znamení , pomyslel si Conor. Aspoň se pořád potí. Až přestane, bude to znamení, že jsme v průšvihu.

„No tak, Rolane,“ zakoulela Abeke očima. „Vždyť jsme všichni pili před pár hodinami.“

„Já vím ,“ zakňoural Rolan. Jako v odpověď na něj Essix zavolala z oblohy, odkud pátrala po myších a dalších hlodavcích. „To se ti snadno řekne!“ zahuhlal směrem k nebi.

Abeke zakroutila hlavou a usmála se. Střídavě se dívala na oba chlapce. „Když bylo v Niloji málo vody,“ řekla a vytáhla z kapsy něco malého a hladkého, „cucali jsme oblázky. Zkus to. Trochu tě to zbaví žízně.“

Rolan seskočil z koně, zvedl ze země několik šedivých oblázků, vyhoupl se zpátky do sedla a otřel si je o tuniku. Pak si je strčil do úst.

„Ne abys je snědl ,“ zasmála se Abeke. Conor cucal oblázek a pozoroval je. Byl rád, že se Rolanovi podařilo Abeke rozesmát.

„Chcete taky pár oblázků?“ zavolala Abeke na Kalani a Mayu jedoucí za nimi.

Maya zavrtěla hlavou. Ohnivý mlok jí seděl na rameni a skrýval se ve stínu jejích vlasů. Zlatočerné šupiny se mu leskly na slunci. Maya obvykle držela Tiniho v klidovém stavu, ale občas ho pouštěla, aby se nakrmil. Tini vždycky seběhl na zem, nalovil si pár brouků a červů, a pak se rychle vrátil k ní a spokojeně přešel do klidového stavu. Rozpálená poušť není vhodné místo pro ohnivého mloka.

Nejztrápeněji ze všech však v takové dálce od oceánu vypadala Kalani. Ramena měla svěšená, jako by na slunci usychala, a v očích měla prázdný, skleslý pohled. Conor si ji pozorně prohlédl. Na rozdíl od Rolana neměla na čele ani kapičku potu. Byla úplně vyprahlá. A netečná.

„Kalani?“ oslovil ji Rolan váhavě.

„Vždyť omdlí!“ vykřikl Conor.

Právě v tom okamžiku Kalani svěsila hlavu a zakymácela se v sedle. Abeke seskočila a rozběhla se k ní. Když Kalani začala padat, chytila ji. Podlomila se jí kolena a obě dívky upadly na zem.

Celý průvod se zastavil. Conor i Rolan šli ke Kalani a hned po nich přispěchal zezadu i Fin. Conor otevřel čutoru a nalil Kalani do úst trochu vody. Pořád měla zastřený pohled.

„Na několik minut si dáme pauzu,“ zavolal Fin a pak se starostlivě podíval na Kalani. Ta se ještě jednou napila. V očích jí zazářila jiskřička života a na čele jí vyskočil pot.

„Díky,“ řekla zesláble všem okolo. „Nejsem na takové horko zvyklá.“

„To není nikdo z nás,“ odpověděl Fin s povzdechem. Zamžoural do zapadajícího slunce. „Stejně bychom dnes už neměli jet dál. Blíží se soumrak a my potřebujeme rozbít tábor.“

Conor se také zadíval ke slábnoucímu slunci. Potěžkal o dost lehčí čutoru a přemítal, jak dlouho asi takhle všichni vydrží.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .