7

Sněžení se proměnilo v mrazivé mrholení. Bylo černočerné listopadové ráno. Jen počet lidí na ulici prozrazoval, že už není noc. Bylo půl osmé. Saastamoinenova ordinace co nevidět otevře.

Miia měla dobré dvě hodiny času, první schůzku s žákem má smluvenou na desátou. Předtím musí najít Saastamoinena a sehnat si od lékaře neschopenku. Do práce se vrátí, až se celý ten zmatek podaří vyřešit.

Včerejšek z hlediska pátrání promarnila. Nikke jí místo pomoci spíš přivodil starosti a žádný výsledek nepřineslo ani téměř dvoudenní dumání nad vlastními poznámkami. Právě naopak, od soboty jí vrtaly v hlavě stále tytéž otázky. Bylo jasné, že Sasku zabil Antti. Odhalil totiž něco, co dosvědčovalo, že Antti stojí za smrtí Laury. Ale co Laura? Jen stěží se dalo uvěřit, že šlo o sexuální zločin, i když Laura byla okouzlující mladá dívka.

A ty klíčky od auta? Miia je našla v archivu policejní stanice v Palokaski mezi věcmi, které patřily Lauře, a omylem je zapomněla v kapse. Jak je možné, že těmi klíčky odemkla Saastamoinenovo BMW? Laura musela terapeuta znát. Objednal si snad Lauřinu vraždu u Anttiho z nějakého důvodu on?

A jak s případem souvisí tajemný přívěsek andílka, který Miia viděla nejdřív na krku své sestry Venly, pak na Lauře a nakonec u oblíbené blogerky Madde? První dvě dívky se ztratily, druhá se dokonce našla mrtvá. Znamenalo to, že je v ohrožení i Madde?

Stejný andílek byl také na poznámkovém bloku, který dostala švagrová Suski od jedné firmy obchodující s vajíčky. A přívěsek visel i na krku Tiiny, matky žáka Lauriho Ojantause, nicméně o ni nemělo cenu se strachovat, ačkoli cosi podezřelého na ní bezpochyby bylo. Ojantausová patřila k místním vlivným osobám, kromě fitness centra KASKIGYM24 jí patřila i firma Wellness+Spirit, která na bázi síťového marketingu obchodovala s kosmetikou a zdravou výživou a kvůli níž kamarádka Isabella zanechala práce v bance. Slibovali jí zaručený zisk a úchvatné bonusy, ale přednedávnem prodala ve vší tichosti byt a přestěhovala se do pronajaté garsonky, aby Ojantausové splatila takzvaný dluh.

Miia by Tiinu Ojantausovou nejraději viděla na lavici obžalovaných, ale těžko ji tam posadí kvůli jednomu přívěsku, který podle svých slov dostala kdysi dávno od jakéhosi muže.

Sníh se proměnil v břečku a čvachtal pod nohama. K Saastamoinenově ordinaci zbývalo ještě pár set metrů. Miia se snažila vybavit si, jestli se na sezeních nepřihodilo něco, co by vzbuzovalo zvláštní pozornost, ale dokázala si vzpomenout jen na velkou knihovnu a svůj údiv, proč má terapeut ve své pracovně tolik knih. Stěží je tam někdo chodí číst.

Na sezeních hovořili zejména o její rodině. Saastamoinena zajímala především sestra Venla a jejich otec. O čem dalším se bavili? Zmínila se mu o Anttim? Že s ním nepravidelně provozovala divoký sex, ačkoli mu v podstatě nedůvěřovala?

Došlo jí, že terapeutovi lhala, když se mu svěřila, že ráda luští křížovky. Usmála se. Jak ji tohle napadlo? Zpětně bylo náročné vzpomenout si na ten temný a nestabilní psychický stav, ve kterém se nacházela, když na Nikkeho žádost šla do terapeutovy ordinace. Křeslo, na němž seděla, si ale vybavila dobře. Bylo měkké a ona se do něj před Saastamoinenem doslova propadla. Vzpomněla si na sporé osvětlení, hodiny, jejichž ručičky zářily ve tmě, a škrábání, když terapeut jezdil propiskou po hrubé stránce bloku. To bylo vše.

Saastamoinenova ordinace se nalézala v přízemí kancelářského kolosu, který v sobě ukrýval nejrůznější drobné firmy. Při dřívějších návštěvách Miia nevěnovala budově žádnou pozornost, ale tentokrát si povšimla, jak prostorná a příjemně zařízená je vstupní hala. Recepce se nacházela mezi vysokými zelenými rostlinami a za pultem se usmívala krásná žena. Její stěží postřehnutelné přikývnutí napovídalo, že Miiu nevidí poprvé. Miia pokývnutí udiveně oplatila. Opravdu byla tak mimo, že si ze zdejšího prostředí nedokázala na nic vzpomenout?

Otočila se k ženě zády a z haly rychle vyrazila do chodby vpravo. Nejlepší bude, když si ji recepční zapamatuje co nejméně. Až policie najde její otisky prstů na BMW, bude se pravděpodobně zajímat, kde se pohybovala a jaký vztah měla se Saastamoinenem.

Miia došla na konec chodby, která se zdála nekonečná, zastavila se a nadechla. Panovalo úplné ticho. Najednou zmlklo vyzvánění telefonů, ťukání do počítačů i jejich hukot, klábosení lidí, cinkot šálků s kávou i vrzání židlí. Stála opravdu u správných dveří? Ačkoli se zdálo, že všechny vzpomínky spojené s terapeutem pohřbila, jednou věcí si byla naprosto jistá – na dveřích měl cedulku se jménem a titulem. Díky ní nakonec při první návštěvě jeho ordinaci po krátkém hledání našla.

Na těchhle dveřích cedulka nevisela, ani na vedlejších. Miia se rozhlédla kolem. S jistotou věděla, že na chodbě stávala dvě křesílka, na kterých mohli posedět klienti, kteří čekali, až na ně přijde řada. Stávala tady naprosto jistě. Tehdy ráno na jednom seděla, na vedlejším si pomlaskával muž v červenožluté havajské košili. Nebo byla chodba s křesílky a cedulkami na dveřích až za těmi dveřmi? Nejspíš to tak bude.

Miia vzala za kliku a rázně zatáhla. Za dveřmi se neobjevila chodba, ale kancelář, až na kancelářskou židli uprostřed místnosti zcela prázdná.

Zavřela dveře. Srdce jí divoce bušilo v hrudi, stěží lapala po dechu, ale donutila se dech zadržet. Teď si nemůže dovolit, aby ji ovládl panický záchvat. Musí zůstat akceschopná. Vydala se pomalu chodbou, zastavila se u každých dveří a pročetla všechny cedulky, ale o Henrim Saastamoinenovi nikde nic.

„Můžete mi ještě jednou povědět to jméno?“ zeptala se recepční a s roztomilým úsměvem ve tváři vzhlédla od počítače.

„Saastamoinen, Henri,“ zopakovala Miia a rozhlédla se kolem. Nakonec se tedy musela na ženu obrátit. A pochopitelně v den jako tenhle musela narazit na tuhle zabržděnou holku. Opravdu netoužila po tom, aby ji spatřili u ordinace Saastamoinena, který někde krouží se svým BMW, od něhož měla v kapse klíčky a v jehož kufru ležela mrtvola. Tělo už je pravděpodobně pryč, ale dříve nebo později ho někdo najde.

„A v jakém oboru působil?“

„Terapeut, psychiatr, psycholog, jak se jim říká… Psychoterapeut?“ řekla Miia a prohrábla si vlasy. Z nějakého důvodu se jí nedařilo už několik dní najít kartáč na vlasy, ačkoli ho dávala vždycky na totéž místo na pračku.

„U nás jsem našla jen jednoho životního kouče. ,Dobré štěstí, a. s.‘ Slibují kontrolu nad životem a dobrý pocit.“

„To bude asi ono,“ připustila Miia odevzdaně a potlačila touhu dodat, že služby od firmy jménem Dobré štěstí by si v životě neobjednala. Dobré štěstí. Co to vůbec znamená?

„Sídlo ,Dobrého štěstí, a. s.‘, je ale ve čtvrtém patře.“ Recepční ukázala ke stropu, jako by Miia jinak nepochopila, kterým směrem čtvrté patro je.

„Tak to nebude ono. Ordinace byla v přízemí. Na konci tamté chodby, jak jsem už několikrát říkala.“ Miia si uvědomila, že zpomalila řeč, jako by se snažila vysvětlit obtížnou věc někomu pomalu chápajícímu.

„Na které straně chodby?“

„Na pravé.“

Recepční chvíli něco dvěma prsty ťukala do počítače. „Podle našich údajů tam sídlila telemarketingová firma jménem… ,Dupačky pro kloučky‘.“

„Co prosím?“ přerušila ji Miia a zasmála se. „To nemůže být pravda.“

„Přesně tak to tu stojí,“ pousmála se žena s pohledem stále upřeným na monitor. „,Dupačky pro kloučky‘, telemarketing a poradenství.“

„Umíte ten váš systém vůbec používat? Pracuje tu ještě někdo jiný, někdo…“ Miia málem řekla chytřejší než vy, ale opravila se: „Nějaký váš nadřízený?“

„Podívejte se sama,“ pronesla žena a natočila k ní monitor. Miia si rychle přečetla skromné informace a povšimla si, že nájemní smlouva firmy jménem ,Dupačky pro kloučky‘ začínala přesně v den, kdy byla u Saastamoinena poprvé, a skončila v pátek před třemi dny.

„Mohla byste mi tuhle stránku vytisknout?“ zeptala se ženy a pohlédla ke dveřím. Před vchodem stál muž v zelené bundě. Když Miiu spatřil, otočil se a svižně vyrazil do centra Palokaski.

Nikke!

„No… jo, to bych mohla,“ odpověděla žena a pomalu vstala ze židle. „Ale musím zajít pro papír, když…“

„Mohla byste si trochu pospíšit, strašně spěchám,“ zavolala za ní Miia a nespouštěla oči ze dveří.

Do hajzlu! Co tady Nikke chce?

Po chvíli, která se zdála jako věčnost, podala recepční Miie teplý papír.

„Díky!“ řekla Miia a rozběhla se. Nikke byl určitě na cestě do školy, dostihne ho a zeptá se, co Saastamoinenovi chtěl.

„Jo, a jmenoval se Olli Oinonen. Ten nájemce.“

Miia se zastavila a otočila se. „Co jste to říkala?“

„Píše se to na tom papíře, úplně dole.“

8

„Kdo to do prdele je? A co tu do hajzlu dělá?“ Rošťák práskl dveřmi s takovou vervou, že složky, které Korhonen před chvílí vyskládal vedle dveří do komínku, se svezly na zem.

„Jak to mám vědět? Holm říkal cosi o nějaké Emilii, ale když on toho teď napovídá,“ zamumlal komisař. „Možná se o tom píše někde v těchhle papírech,“ pokračoval a začal listovat papíry na zemi, i když dobře věděl, že v nich nenajde, co hledá.

Veikko Holm, který zaskakoval za Korhonena během jeho nemocenské a zároveň očividně působil na policejní stanici v Palokaski jako uklízeč, po sobě zanechal pedantské poznámky o všem, co se na stanici přihodilo, jenomže ty se řídily úplně jinou logikou než komisařovy záznamy.

Korhonenovi nařídili neschopenku poté, co byl jeho vnuk Saska nalezen zavražděný v posilovně v Palokaski. Přesto komisař pokračoval ve vyšetřování na vlastní pěst spolu s bývalou kolegyní Miiou Pohjavirtovou a objevil důkazy, díky nimž případ nakonec vyřešili. Vrchní komisař Miro Sundsberg, alias Rošťák, povolal Korhonena zpět a Veikka Holma odvelel zpátky k pořádkářům. Z nějakého důvodu se ale Holm pořád potuloval po chodbách stanice v manšestrových kalhotách a odpudivých svetrech, které mu pletla jeho žena.

„Ta slečinka je právě v aule, vyžaduje naše dokumenty a chová se jak ředitelka zeměkoule!“ prohlásil Rošťák a znepokojeně přelétl pohledem složky povalující se na zemi a kelímky od kávy, které se nashromáždily na kraji stolu.

Komisař se na nadřízeného letmo podíval. Nastala jeho chvíle. Teď, nebo nikdy se musí vyjasnit, že ta žena, která v aule přísně vyplísnila nic zlého netušící policisty ve službě, dorazila na stanici kvůli Veikkovi, a nikoli kvůli Korhonenovi. V nejlepším případě Rošťáka konečně napadne nadobro se zbavit jak té ženské, tak Holma.

„Už toho mám taky dost! Kde je do prdele ten Holm?“ Korhonen zařval, až se Rošták, který stál ve dveřích, polekal. „Veikkóóó!“

Asi za minutu otevřel Veikko Holm dveře a s úsměvem na rtech nakoukl do místnosti.

„Copak vás trápí, kolegové?“

„Ta ženská,“ odpověděl Rošták a pokynul Holmovi, aby šel dál. Korhonen si s uspokojením povšiml, že se nadřízený na Holma mračí, ale pak mu došlo, že ten pohled patří jeho svetru. Tentokrát mu žena vyčarovala norský rybářský vzor okrášlený růžovými srdíčky.

„Jaká ženská?“ otázal se Holm a papírovým kapesníčkem si otřel zpocené čelo.

Buď tak hodný a sundej si ten svetr! chtělo se Korhonenovi zakřičet. Venku byly stěží dva stupně pod nulou a tenhle člověk se oblékl jako na polární výpravu.

„Ta v aule,“ vysvětlil Korhonen.

„Aha, Emilia Arponenová. O tý jsme přece mluvili. Je to, kluci, šťabajzna, deset z deseti. Sice vdaná, ale to přece není nemoc, což?“ Veikko významně povytáhl obočí.

„Ale co tu chce?“ zeptal se Rošťák a přitáhl si židli, protože nejspíš pochopil, že ho čeká dlouhý rozhovor a málo akce.

„Emilia je z ústředí kriminálky, poslali nám ji jako posilu, když jsi byl, Kari, na nemocenský…“

„Ale už nejsem a případ je vyřešený,“ podotkl Korhonen a snažil se vyměnit si pohled s Rošťákem. „Takže naše milá zlatá se může vrátit, odkud přišla.“

„Vážení pánové, věc se má tak, že pokud nám sem pošlou někoho z ústředí, nemůžeme ho jen tak poslat zpátky,“ vysvětlil Holm a postupně se na oba zadíval, jako by se chtěl ujistit, že ho chápou. Když poslušně přikývli, Holm ztišil hlas a pokračoval: „A jen pro informaci, právě Emilia včera objevila tu mrtvolu v lese.“

„Do prdele jakou zas mrtvolu?!“ vyjekl Korhonen a tázavě se zahleděl na Rošťáka. Měl to tušit! Jak se jednou proti své vůli octl na neschopence, cesta zpátky už neexistovala. V jeho policejním obvodu došlo k vraždě, ale jemu nikdo nic neřekl.

Holm se ve dveřích zašklebil, očividně spokojený, že je jednou lépe informovaný než kolega.

„Nepozveme Emilii dál?“ povzdechl si Rošťák a vstal.

Chvíli nato vstoupila do místnosti blondýnka s culíkem, který rytmicky poskakoval.

„Zdravím! Já jsem Emilia Arponenová,“ představila se a podala ruku nejprve Korhonenovi, pak Rošťákovi. Stisk měla pevný. „Ahoj, Veikko, ráda tě po dlouhé době zas vidím.“

Naklonila se a políbila Holma na tvář, což on přivítal se sladkým úsměvem. Těsně předtím, než se uvolnil z jejího sevření, významně na Korhonena mrkl.

„Půjdeme k věci? Sotva jste vyřešili tu nedávnou motanici, už tu máte novou mrtvolu.“

„I tenhle případ jistě dokážeme vyřešit vlastními silami,“ podotkl Korhonen a koukl na hodinky, jako by chtěl naznačit, že nemají čas poslouchat její kázání.

„Probírala jsem to se svým šéfem a on je toho názoru, že mě tu potřebujete,“ prohlásila Emilia a přitáhla si židli. „Začneme tím novým tělem, ke zbytku vyšetřování se vrátíme později. Chtěla bych ještě prověřit pár detailů ohledně osob vyskytujících se v pátek na místě činu. Co kdybyste mi pověděli, co jste zatím zjistili o tom těle, které jsem našla v lese? Říkal jste, že se jmenujete Kari, že?“ zeptala se a ukázala na Korhonena.

Komisař se na ni oněměle zahleděl. V hlavě měl prázdno a návrat na nemocenskou se mu rázem nezdál jako hloupý nápad.

Vtom se ozvalo zaklepání a dveře se rozletěly. Dovnitř vstoupil mladší konstábl Ilpo Suhonen, který byl ve službě, když se našlo Saskovo tělo.

„Mrtvolu se podařilo identifikovat. Je to Tiina Ojantausová.“

9

Ráno foukal vítr a šedivé nebe věstilo, že sníh s deštěm bude padat dál. Účesy a kabáty žen, které se tlačily před výstavištěm, vlály ve větru vysoko do vzduchu. V davu se nacházely postarší dámy v plstěných kloboucích, mladé dívky připomínající skřítky, vysportované fešandy v upnutých sportovních kombinézách i upravené úspěšné třicátnice v kostýmcích jako Isabella. Všechny sem přišly kvůli jedinému – hledat recept na pohodu a vyrovnaný život.

Na stožárech vlály vlajky s harmonicky barevným logem veletrhu „Tohle jsem já“.

Isabella vešla do vstupní haly a připíchla si na prsa vystavovatelskou kartičku od Wellness+Spirit. Dnešek očekávala tak netrpělivě, že včera v noci nemohla spát. I když vyspat se zrovna potřebovala, aby její váčky pod očima ráno nepřipomínaly nahnilé švestky. Čím víc ale na váčky myslela, tím obtížnější bylo usnout. Ve dvě ráno to vzdala, zvedla se z postele, spolkla 5mg tabletku melatoninu a zapila ji okysličenou vodou z kohoutku.

„Jsem krásná, úžasná a dokážu cokoli,“ šeptala si Isabella, zatímco se v šatně prohlížela v zrcadle. Zmrazená lžíce přitisknutá na víčka učinila svoje a váčky pod očima zmizely. Díkybohu! Dnes je důležitý den. Dnes se bude usmívat, živě a s nadšením představovat nové produkty Wellness+Spirit a bude příkladem, že každý, kdo chce, si dokáže vytvořit dokonalý život.

Dopoledne byl u stánku klid. Většinu času rozdávala brožury a vzorky zdarma, ale občas k ní zabloudily i zákaznice, které chtěly něco koupit. Většina z nich měla zájem o hubnoucí přípravky a Isabella jim nabízela kapsle z mladého ječmene, cereální tyčinky a krém na celulitidu z rakytníkového oleje. Na cestu každého vybavila citátem z Paula Coelha, podle nějž jenom jediné člověku znemožňuje splnění snu: strach z neúspěchu.

Ona sama je toho zářným příkladem, i s tím se zákaznicím svěřila. Ve škole bývala neoblíbenou a špatnou žákyní a situaci jí rozhodně neulehčilo ani akné v pubertě či rovnátka. V nejchmurnější době si začala sepisovat seznam věcí, o nichž sní, ale o kterých se nikdy v životě neodváží nikomu povědět, protože se jí zdálo, že svými sny míří příliš vysoko. Jak se ale sny hromadily, rozhodla se, že si z nich do určité doby každičký splní. A když teď stála na výstavišti před zákazníky, kteří ji poslouchali s velkým údivem ve tváři, splnila si už skoro všechno, po čem jako teenagerka toužila. Stala se z ní pohledná a do jisté míry úspěšná žena, která má mnoho skvělých kamarádek. Postrádala jen jediné, ale ani to už jí pravděpodobně dlouho chybět nebude.

Poté co zákaznice odešly, Isabella vytáhla z tašky telefon a otevřela Tinder. Během let už vyzkoušela nejrůznější seznamovací služby, ale Tinder ji na první pohled okouzlil svou jednoduchostí. Stačilo do něj nahrát pár svých fotek, sdělit, jakého partnera hledá, a vymezit oblast, z níž by případní společníci na rande měli být. Pak už na displej telefonu začaly proudit fotky potenciálních nápadníků.

Posadila se na polstrovanou stoličku v zadní části stánku a v nastavení vybrala okruh vyhledávání do dvou kilometrů. Na displeji se okamžitě objevil Kari-Pekka, Simo, Jukka a Lauri. Isabellin prst jezdil po displeji. Dnes se do sítě, jak se zdá, nechytil nikdo jí rovný – vesměs šlo o plešaté pivaře s velkým panděrem. Ti do Isabelliných plánů nezapadali, ona snila o pohledném muži se slušným příjmem.

Snila o někom, jako je Sam Ghisoni, na kterého narazila v seznamu přednášejících ve veletržním katalogu. Sam Ghisoni byl tváří italské firmy zaměřené na zdravý životní styl žen. Účastnil se panelu o zdravém sexuálním životě a Isabella si směnu na stánku domluvila tak, aby stihla diskusi a možná s přednášejícím prohodila i pár slov.

Na chvíli zvedla zrak od telefonu a trhla sebou. Zatímco si prohlížela vhodné muže, na stánku se objevilo několik zákaznic, které očividně potřebovaly poradit. Isabella je rychle pozdravila a zvedla se. Ale zrovna když zavírala seznamovací aplikaci, před očima se jí objevila usměvavá tvář Sama Ghisoniho.

Tušila to, už když Ghisoniho fotku zahlédla poprvé v katalogu! Dostavil se pocit, že tenhle muž je určený právě jí, a Tinder jí teď potvrdil, že měla pravdu. Cítila, jak ji polévá horko. Musela si prohlédnout ještě pár jeho fotek, ačkoli zákaznice už čekání evidentně začínalo obtěžovat. Na první fotce byla usměvavá tvář, tatáž, jakou Isabella viděla v katalogu, následoval snímek z pláže se surfařským prknem, třetí fotka zachycovala večeři v nádherné vile a poslední byl bláznivý snímek, na němž se držela za ramena skupinka rozesmátých kluků. Isabella na chvíli zaváhala a pak u Samova profilu stiskla srdíčko.

10

Slunce teprve stoupalo nad obzor a jeho slabé světlo ještě nezvládlo město osvítit. Vzduchem zvolna poletovaly sněhové vločky. Zdálo se, jako by se jich někdo rozhodl pár upustit jen z lítosti, aby pozemšťané přestali reptat na ponurý listopad. Nikke se z šera vynořil do světla pouliční lampy. Miia zrychlila z chůze do klusu. Zjevně si povšiml, že ho sleduje, a přidal na tempu.

„Nikke!“ zavolala Miia co nejhlasitěji. Nemohla uvěřit vlastním očím. Bratr před ní opravdu utíká. Proč?

„Chápeš snad, že to děláš jen horší,“ zavolala přerývaně mezi nádechy. „Já tě na pokoji nenechám. Budeš přede mnou prchat celý život, jestli se teď nezastavíš.“

Nikke opět zmizel ve tmě. Do hajzlu, copak ji vůbec nepoznal? Copak neví, že čím rychleji před ní bude utíkat, tím jistěji ho dostihne? Měl možná lepší kondičku, ale v Miie s každým krokem narůstal vztek.

Miia dorazila k další lampě a uvědomila si, že bratra neviděla tuhle míjet. Vpředu o kus dál šla trojčlenná skupinka sportovců s holemi na nordic walking. Miia zvolnila krok a rozhlédla se po lese vpravo. Pokud Nikke vyrazil tam a proplétá se mezi stromy, pronásledování skončilo. Stále měla v živé paměti nedávnou honičku v lese, na jejímž konci málem přišla o život.

Pak si povšimla bratra, jak klečí na všech čtyřech. Záda měl prohnutá do oblouku a vzápětí na asfalt vylétly zvratky. Dřepla si vedle něj a položila mu ruku na rameno. Sněžení zhoustlo a Miia si uvědomila, že se jí na tváři s tajícím sněhem mísí slzy.

Když je míjeli sportovci, Nikke se zprudka postavil.

„Já už to nezvládnu, Miio.“

„Co nezvládneš?“

„Měla by ses jít léčit. Jsi nemocná.“

„Jdi do hajzlu.“

„Kdy už přestaneš spřádat ty svý konspirační teorie? Útočit na nevinný? Případ je vyřešenej. Antti po smrti a bude brzo pod drnem. Už se nemáš čeho bát,“ vychrlil ze sebe Nikke a nadechl se.

„Ale Saastamoinen…“

„Saastamoinen! Co ten s tím má společnýho? Je snad podezřelej, protožes ho nenašla na netu? Nebo snad někdo na nějakým diskusním fóru tvrdí, že je falešnej terapeut? Možná někdo s přezdívkou Nepochopená, ne?“

Miia hleděla na bratra, který znovu kráčel pár metrů před ní a divoce rozhazoval rukama.

„Stůj!“ Miia popoběhla a chytila Nikkeho za rameno. „Poslouchej mě!“

„Víš co, mě už ty tvý paranoie absolutně nezajímaj. Klidně se pomátni, ale mě nech na pokoji!“

„Nenechám,“ zdůraznila Miia klidně a odtáhla ho k lavičce, která se krčila vedle cesty. Lavičku pokrýval sníh a kalhoty se jí na zadku okamžitě promočily, ale Miia musela nějak bratra uklidnit a vyzvědět od něj, odkud zná Henriho Saastamoinena.

Nikke na ni snad není naštvaný, a pokud ano, tak jen proto, že ho překvapila u Aikku. Pochopitelně se obával, že sestra všechno vyzradí Suski a ta neunese pravdu, totiž že její manžel spí s matkou čtyř dětí, zatímco ona podstupuje náročnou léčbu neplodnosti.

„Co kdyby ses s Aikku přestal stýkat? Bylo by ti daleko líp, kdyby tě v jednom kuse netrápilo špatný svědomí.“

„Jestli s něčím skončím, pak to bude manželství se Suski,“ pronesl temně a zaryl špičku boty do země.

„A přestěhuješ se k Aikku, ne?“ pousmála se Miia. „Snad ji znáš natolik dobře, abys věděl, že ona pod svou střechou žádnýho chlapa nechce.“

„Ale…“ Nikke větu nedopověděl, samotnému mu asi došlo, že si staví vzdušné zámky. Miia pochopila, že nastala její chvíle.

„Proč jsi před chvilkou mířil za Saastamoinenem?“

„Do hajzlu, ségra!“ vykřikl a vstal. „Nevyjádřil jsem se dost jasně, že se do toho tvýho takzvanýho vyšetřování nehodlám zaplítat? Už konečně pochop, že není co řešit!“

Kdyby mu Miia pověděla, co spatřila v kufru terapeutova auta, okamžitě by zavolal bílé pláště. Bylo zbytečné objasňovat schůzky u Saastamoinena, klíčky od auta, přívěsky s andílkem, Anttiho slova, že mrtvol přibude, nebo vůbec cokoli. Musí se o to ale ještě pokusit.

„Pokud mi nepomůžeš, možná skončím v base.“

„Jen se poslouchej!“

Nikke se rozběhl a zmizel v ranním rozbřesku, dřív než si to Miia stačila uvědomit. Stopy v tenkém poprašku sněhu vypadaly cize.

11

Lauri pozoroval krajinu pokrytou tenkou sněhovou pokrývkou, která se otevírala před oknem. Připomínala mu zimy v dětství, radost z prvního sněhu a sněhové pevnosti, jež stavívali s mámou a Tonim. Když měli hotovo, seděli v závěji a usrkávali sladké kakao, které jim máma uvařila.

Teď byla ona i bratr pryč. Máma na služební cestě v Americe a Toni bůhvíkde. Za ty roky už si Lauri na samotu zvykl. Že mu doma nikdo neuvaří ani ho nepřikryje v posteli. Nicméně v tuhle chvíli po společnosti toužil, po někom, kdo by vyslechl jeho starosti.

O Nooře pořád nic nového. Ani na Maddině blogu se už další příspěvky neobjevily. Chvíli měl nutkání zamířit do školy a popovídat si s preventistkou Miiou Pohjavirtovou, ale když si vzpomněl, jak ho nabádala, aby Madde varoval, tak ten plán zavrhl. Nedokázal by jí přiznat, že dívku nezvládl ochránit.

Zvenku se ozvala mohutná rána a Lauri se polekal. Vítr určitě cloumal zahradním nábytkem, který od léta zůstal venku. Matka ho obvykle uklízela do zahradního domku, hned jak se ochladilo, ale letos ho kdovíproč nechala napospas počasí. Obvykle taky Laurimu alespoň jednou denně volala. Teď už o ní od pátku neslyšel. Před odjezdem slíbila, že pošle esemeskou své nové číslo, ale zpráva nikdy nepřišla a na staré číslo se nedovolal. Proč jen máma musela každou chvíli číslo měnit?

Ani Toni o sobě nedal po bleskové sobotní návštěvě vědět, ale na tom nebylo nic zvláštního. Bratr už roky odcházel a přicházel, jak se mu zachtělo, shánět se po něm nemělo smysl. Lauri odešel do kuchyně, otevřel ledničku a našel balení špenátových placek. S dávno prošlým datem spotřeby, ale to mu nijak nevadilo, vyskládal placky na talíř a strčil do mikrovlnky.

Chvíli nato se vrátil s horkým talířem do obývacího pokoje. Chtěl sedět tam, protože z pokoje měl přímý výhled do předsíně. Přál si, aby okamžitě věděl, pokud by někdo přišel domů.

Kde ksakru všichni jsou?

Po jídle si vzal na klín notebook. Několikrát si přečetl celou komunikaci mezi brandingovou agenturou a Noorou. Vyměnili si přes padesát e-mailů. BRÄND IT UP nabídla Nooře sponzoring a jako protislužbu po ní chtěla, aby dívka sbírala informace o svých spolužačkách. Když na nabídku kývla, firma jí jako dárek poslala přívěsek s andílkem, který na jedné fotce na blogu visel Madde kolem krku. Lauri si ho prohlédl a najednou mu došlo, že máma měla tentýž šperk. Odjakživa.

Ucítil, jak mu na těle vyskakuje studený pot. Snad se máma nenamočila do činnosti té tajemné brandingové agentury? Chvíli o tom uvažoval a dospěl k závěru, že pokud by do toho máma byla zapletená, asi by Madde požádala, aby na svém blogu místo značkových kabelek prezentovala výrobky Wellness+Spirit. Někdo z máminých známých nebo zákazníků se musel z počítače přihlásit do e-mailové schránky agentury. Jinak se nedalo vysvětlit, že z notebooku existoval přístup k takovéhle konverzaci. A taky nechápal, proč by mámu zajímaly informace o Noořiných spolužačkách a jejich zázemí – o známkách, rodině, vzhledu a genetických chorobách. No a ten přívěsek, takový se jistě prodává v každém zlatnictví po celém Finsku.

Lauriho zamrazilo. Prázdný dům byl chladný, lidské teplo jediného člověka velký dům nevyhřálo. Vstal z pohovky a zamířil do patra. Musí si dojít pro další oblečení, jen v boxerkách a tričku rozhodně nevydrží.

Ve svém pokoji ale zjistil, že tam bude čisté oblečení hledat marně. Máma měla poslední dobou tolik naspěch, že nestihla odvézt prádlo do prádelny, natož aby vyprala sama. Skříň na oblečení zela prázdnotou a nikde ani nečekala hromada prádla, která by se měla do skříně naskládat. Snad v bratrově pokoji.

V Toniho pokoji voněla sladká aviváž a voda po holení. Máma jim loni k Vánocům dala stejný after shave, ale Lauri ho přestal používat poté, co kolem jeho lavice prošly Jenna a Marsa, rozchichotaly se a chytly se za nos.

Lauri rozsvítil a polekal se. Pokoj vypadal úplně jinak, než když se naposledy odvážil překročit jeho práh. Toni mu už před lety, stejně jako všem ostatním, zakázal do pokoje chodit, a poté co si Lauri vysloužil několik bolavých modřin, neodvážil se ten zákaz překročit.

V pokoji stála postel, psací stůl a židle. Nic jiného. Dříve se tu věci kupily od země až do stropu, ale teď byl i stůl prázdný a postel ustlaná. Laurimu najednou došlo, že nemá ani tušení, kde jeho bratr tráví čas, ani jestli spává ve své posteli nebo někde jinde.

Otevřel vestavěnou šatní skříň a vydechl úlevou, když uviděl množství věcí, které tam někdo nacpal. Vyvalily se na zem, hned jak skříň otevřel. Na světě bylo přece jen ještě něco v pořádku, některé věci se nezměnily. Zvedal oblečení, učebnice, kabely a další krámy, které vypadly na zem, a cpal je zpátky do útrob skříně. Najednou pod prsty ucítil cosi tvrdého a chladného. Zabořil ruku do chumlu oblečení hlouběji. Jakmile tu věc uchopil, bylo mu jasné, co svírá v ruce.

V uších mu prudce tepal pulz, nohy ochably. Pomalu tu věc vytáhl ze skříně. V ruce se mu blyštila černá zbraň. Byla překvapivě lehká. Vždycky si myslel, že zbraně jsou těžší. Natáhl paži a zamířil na svůj odraz v okenním skle. Dlaně mu zvlhly a ukazováček sám od sebe zabloudil na spoušť. Je nabitá? Co by se stalo, kdyby stiskl spoušť?

Lauri zíral na svůj odraz a zaujal několik poloh, které okoukal ve filmech. Cítil se podivně bezpečně, poprvé za mnoho dní. Co mu ještě hrozí za nebezpečí? Nikdo už na něj nemůže.

Přiblížil zbraň k ústům, aby ji z vděčnosti políbil. Z hlavně ucítil střelný prach. Co to znamená? Že by z ní někdo před nedávnem střílel?

Myšlenky přerušil drnčící zvonek v přízemí. Zbraň bouchla o podlahu a Lauri instinktivně zavřel oči a přiložil si ruce na uši. Ale výstřel nevyšel. Ozvalo se jen rázné volání zpoza domovních dveří.

„Policie! Okamžitě otevřete!“

12

Tentokrát našla Miia doktora v ordinaci a svou záležitost vyřešila bez problému. Pracovní lékař jí kvůli depresím napsal dva týdny nemocenské a ředitelka reagovala víc než pozitivně, když jí Miia zavolala a pověděla o dlouhodobé únavě.

Miia strčila telefon zpátky do tašky a rozhodla se prozatím nevěnovat pozornost spoustě nepřijatých hovorů a zpráv, které jí během víkendu poslal Mikael. Celý podzim se skoro pravidelně scházeli a vztah pokročil až tak daleko, že spolu zajeli do Ikey, což na její stupnici odpovídalo sestěhování se k sobě. Mikael byl muž snů – pohledný, zámožný, hodný. Téměř dokonalý. Přesto ale zvítězil Antti. Možná proto, že ve společnosti Mikaela se Miia cítila trapně, jako kdyby si nic tak dobrého nezasloužila, zatímco s Anttim mohla být sama sebou.

V aule zdravotního střediska se posadila, obrátila do sebe hořké kafe pokojové teploty, kterého jí nápojový automat po dlouhém přemlouvání nakapal půl kelímku, a vytáhla vytištěnou stránku, na níž se skvělo logo firmy ,Dupačky pro kloučky‘.

Informace o majiteli byly uvedeny drobným písmem na  spodním okraji papíru, přesně jak říkala recepční.

Olli Oinonen. Na to jméno nenarazila poprvé. Objevila ho, když nedávno prohrabávala pracovnu svého zesnulého otce. Ve staré krabici od holínek Nokia nalezla dopisy adresované Ollimu Oinonenovi, matka jí ale odmítla říct, o koho se jedná.

Pomoct jí mohl jedině Nikke. Bratr jí telefon vezme jen stěží, ale zkusit to musí.

„Tady Suski u Nikkeho telefonu!“ ozval se z druhé strany veselý pozdrav.

„Dej mi bráchu,“ prohodila rychle Miia, ačkoli z kamarádčina tónu vytušila, že je v nejlepší náladě na klábosení.

„Spěchal do fitka a telefon zapomněl doma. Ale dobře, že voláš, něco ti musím říct!“

„Nemám zrovna moc času,“ omluvila se Miia a pocítila záchvěv špatného svědomí. Zrovna na Suski by čas mít měla. Je to její nejlepší kamarádka a vždycky se o ní mohla opřít, přestože Suski sama procházela náročným životním obdobím. Už roky se s manželem pokoušeli o dítě, ale ona nedokázala otěhotnět, ačkoli zkoušeli nejrůznější způsoby léčby neplodnosti. „Kde je Nikke?“

„No v posilce. Poslední dobou teď furt trénuje. I celý víkend strávil kdesi na běžeckým kurzu.“

„Na běžeckým kurzu, jasně,“ usmála se Miia. Na sítnici se jí promítl obrázek bratra na pohovce u Aikku. Zdálo se hrozné, že kamarádka žije v tak blažené nevědomosti o činech svého manžela. Prásknout ho ale nesmí, alespoň prozatím. „Tak se měj.“

„Nechceš se večer stavit?“ žebrala Suski.

„Když já…“

„Nikke má nějaký večírek psychologů v Hyvinkää, prý tam zůstane přes noc. Můžu udělat musaku a mám tu i dobrý víno.“

Velmi ji lákalo pozvání přijmout. Víc než pár skleniček červeného ve společnosti dobré kamarádky bylo přesně to, co potřebovala, ale kývnout na to nemohla. Nesmí ztrácet čas. Policie objeví tělo a její otisky prstů dřív, než vůbec stihnou otevřít první láhev.

„Někdy jindy,“ odtušila a zavěsila.

13

„Zdravím, Lauri. Jsi doma sám?“

Lauri si příchozího prohlížel pootevřenými dveřmi. Na  schodech se hrbil muž ve špinavém kabátě, šedivé vlasy mu trčely do všech stran.

„Už se známe. Jsem komisař Korhonen,“ představil se a natáhl k Laurimu svou velkou dlaň, ale chlapec mu ruku nepodal. Policajt. Co tu dělá? Zahlídl ho někdo, jak si hraje se zbraní?

Korhonen se zdál o stupínek pohodovější než při minulém setkání, kdy Lauriho na stanici vyslýchal kvůli záležitostem, do nichž se zapletl Toni. Bratr natočil s kamarády video, na němž se v erotické scéně objevila i Laura Andersonová, kterou začátkem podzimu pohřešovali. Šlo jen o hloupou legraci, ale když se nahrávka rozšířila na internetu, Lauriho si předvolali na policii, protože se na tom videu náhodou mihl.

Za Korhonenem stál druhý, mladší muž. Něco na jeho zevnějšku Laurimu připomínalo kunu. Očima pořád těkal kolem sebe a neustále se celým tělem pohupoval. Natáhl svou hubenou ruku vedle té komisařovy a představil se, ale Lauri ho neslyšel. V řadě se objevila ještě třetí ruka. Patřila očividně ženě, ačkoli nebyla nijak drobná. Nehty měla červeně nalakované a na hřbetě ruky jí vystupovaly tlusté zelené žíly.

Stejné má i matka, uvědomil si Lauri. Říkávala, že to jsou památky na dobu, kdy se s ním a bratrem pořád vláčela. Tehdy jí vystouply žíly a úplně nepozorovaně narostly bicepsy.

Lauri ruku stiskl a kuně za zády se objevila žena se smutným úsměvem, která se představila jako Emilia. Měla teplý a jistý stisk, až se Laurimu nechtělo ruku pustit. Nejraději by si v tom sevření chvíli odpočinul.

„Můžeme dál?“ zabručel Korhonen a Lauriho stisk povolil natolik, že Emilia ruku stáhla. Zároveň se chlapci vybavila zbraň ležící na podlaze v patře. Policisty dovnitř pustit nesmí.

„Teď se to nehodí. Abyste šli dál.“

„To by ale mělo,“ řekl kuní muž a několika netrpělivými krůčky se posunul k předsíni.

„Fakt se to nehodí. Já totiž…“ snažil se najít nějaké důvěryhodné vysvětlení a povšiml si, jak si Korhonen vyměňuje pohled s Emilií a bezejmenným mužem.

„Tak snad půjdeme dovnitř,“ pronesla Emilia, otevřela dveře dokořán a napochodovala kolem Lauriho do domu.

„Můžeš nám říct, kde máš bratra?“ zeptal se po chvilce kuní muž, když se všichni usadili v obývacím pokoji. Policisté zabrali pohovku a Lauri se na Korhonenovo vybídnutí posadil do křesla naproti.

„Netuším, kde je,“ odpověděl lehce roztřeseným hlasem. Do hajzlu! Proč je tak strašně nervózní, vždyť mluví pravdu. Neví, kde bratr je. Teď se musí ovládnout. Jestli ho policisté začnou podezřívat, zaručeně prohledají celý dům a pak se teprve dostane do maléru.

„Mohl bys mu zavolat?“ zeptala se Emilia.

„Už jsem to dneska zkoušel mockrát. Nebere to,“ oznámil Lauri a strčil si ruce pod stehna, aby si nikdo nevšiml, jak se mu klepou. Rychle kouknul na kunu. Muž jeho ruce pozoroval.

„Kde se zdržuje?“

„To já nevím.“

„Nevíš?“ zasupěl Korhonen.

„Nenapadá tě nějaký způsob, jak bychom se s Tonim mohli spojit? Například přes Facebook, WhatsApp nebo e-mail?“ zeptala se Emilia a opět se mu vřele zadívala do očí. Chlapcův pohled instinktivně sklouzl k polštáři, na němž spočívala ženina ruka. Pod ním se skrýval telefon, z něhož Toni slíbil brát hovory.

„Co Tonimu chcete? Provedl něco?“

Korhonen, který seděl uprostřed, se předklonil a mrknul do stran. Oba policisté se k němu jako na povel otočili. Ozval se horlivý šepot, z něhož Lauri zachytil jen: ochrana dětí.

Co Toni udělal? Zapletl se zase s někým nezletilým, nebo proč tady mluví o ochraně dětí? Určitě ne kvůli Tonimu, ten už je dospělý. A proč ho vůbec trápí, nemá i tak svých starostí dost?

„Už dlouho nemám žádný zprávy o mámě,“ zaslechl se, jak říká. „Je teda na služebce v Americe, ale normálně mi každej den volá.“

Korhonen vyskočil z pohovky.

„Rošťáku, běž klukovi udělat hrnek kakaa,“ řekl kunímu muži.

Kuní muž, který se tedy jmenoval Rošťák, se vytratil do kuchyně a vypadal velmi spokojeně, že se z téhle situace vyvlékl. Korhonen pomalu přistoupil k Laurimu, posadil se na konferenční stolek naproti němu a vzal hocha za ruce, které měl položené v klíně. Emilia přešla k oknu a otočila se k nim zády. Ramena prozradila, že zadržuje pláč.

Lauri se otočil zpátky na komisaře. Hrdlo se mu stáhlo, v uších mu hučelo, přišlo mu, že každou chvilku omdlí.

„Co kdybych přece jen zkusil Tonimu brnknout?“ navrhl, vyskočil a vrhl se k pohovce. Jakmile uchopil telefon, utekl bez ohlédnutí na záchod.

Telefon vyzváněl nekonečně dlouho. Lauri seděl na míse a zíral na své prsty v bratrových ponožkách. Kde Toni je? Je mu taky zima? Laurimu byla, i když měl tlustý svetr a ponožky, celý se třásl jako při horečce. Vyzvánění ustalo.

„Lauri?“ Toniho hlas zněl hodně naštvaně, takže Lauri ze sebe nedostal ani slovo. Opravdu šlo do tuhýho? Co když jde policie po Tonim a on ho tímhle hovorem pomůže vystopovat?

„Haló? Seš to ty? Říkal jsem ti, že z tohodle telefonu máš volat, jen když pude fakt do tuhýho.“ Bratr do telefonu skoro řval.

„Musíš přijít domů,“ zašeptal Lauri a po tvářích se mu kutálely slzy. Do hajzlu, proč musí brečet, když to Toni poslouchá. Teď mu určitě práskne s telefonem.

„Oukej, brácha. Jen klid.“ Toniho hlas najednou zněl úplně jinak, laskavě a klidně jako v sobotu ráno, když se ho ptal, jestli něco jedl. „Jen klid. Přijedu.“

14

Z jasných zářivek v posilovně Miie slzely oči. Pop vyřvával z reproduktorů tak hlasitě, že dunění basů doléhalo až k srdci. Jak v tomhle kakofonickém prostředí dokáže někdo vydržet dýl než čtvrt hodiny?

V posilovně byla ale spousta lidí. V koktejlovém baru ve foyer vrčely mixéry a barmani rozlévali různobarevná smoothies do vysokých sklenic. Miia pozorovala ženu, která si pomalu vychutnávala koktejl, jenž podle nápojového menu sestával z celeru, kadeřavé kapusty, chia semínek a zeleného čaje. Jí by museli zaplatit pořádnou sumu, aby takovouhle břečku svolila vůbec ochutnat.

Ani na chvilku si nepomyslela, že Nikkeho v posilovně najde, ale z nějakého důvodu to nemohla neprověřit. Ve skutečnosti věděla, proč sem zašla – chtěla až do poslední chvíle věřit, že jí bratr nelhal, zase. Stoupla si k pultu a pohledem pátrala po obsluze, aby si koupila jednorázový vstup do posilovny. Zároveň si všimla fotky na stěně. Ve zlatém rámu pózoval s širokým úsměvem a napnutými svaly Antti, nebo jak ho znali tady v posilovně, osobní trenér McCoy. Zlatým fixem někdo do rohu obrázku naškrábal R. I. P. To si snad dělaj srandu, stačila si Miia pomyslet, než ji zachvátil povědomý dusivý pocit. Lapala po dechu, seč mohla, ale zdálo se, že kyslík neproudí až do plic. Musí se dostat ven na čerstvý vzduch. Okamžitě. Nohy ale odmítaly udělat jediný krok, stehna jí ochabla, co nevidět se k velkému údivu všech ve fitness centru skácí na zem. Možná by i ona měla místo kolou začínat den zeleným koktejlem, třeba ty panické záchvaty souvisejí se špatnou životosprávou.

Cítila, jak se jí pod prsy slévají kapičky potu. Zářivá světla se v zorném poli rozprskávala jako rachejtle. Zem se proměnila v měkkou bažinu.

„Je všechno v pohodě?“

Miia se podívala vedle sebe. U pultu se objevil muž a pevně ji chytil za paži. Popadl ji do náruče a odnesl do zadní místnosti.

„Jen klid,“ konejšil ji, když ji pokládal na masážní stůl. „Moment, někde tady mám…“

Za chvíli se jí před obličejem objevil otevřený papírový sáček a ona si ho přiložila na ústa jako kyslíkovou masku. Už po několika výdeších se jí ulevilo. Ještě se neodvažovala otevřít oči, ale cítila, že ji muž hladí po paži.

„To nic. Mělas jen panickej záchvat. Já jsem Jere, právě seš v Kaskigym, je pondělí, bude pět hodin. Jen klidně dýchej, hned ti bude líp.“

Do Jereho klidného monologu šustil papírový pytlík. Miia opatrně pootevřela jedno oko a spatřila, že se nad ní sklání mladý muž s dobře stavěným hrudníkem, oblečený do přiléhavého tyrkysového trička KASKIGYM24, krásně opálený a zářící životním štěstím. Tohohle muže polární noc neskolí.

„Nazdárek,“ pronesl, když si všiml, že Miia otevřela oči, a pomohl jí do sedu. „Pořád je ti zle? Řekni, jestli jo nebo jestli ti můžu nějak pomoct.“

Jo, to bys mohl. Ošukej mě tady a teď, pomyslela si Miia a všimla si, že ho hladí po hrudníku. Muže dotek nevyděsil, naopak se k ní přisunul blíž. Rukou jí odhrnul vlasy z tváře a zastrčil je za ucho. „Ještě potřebuješ ten papírovej sáček?“

Miia ho vzala za ruku a strčila si ji mezi nohy.

„Tyhle potíže potřebuju léčit úplně jinak,“ vzdychla a ucítila, jak jí rozepnul zip od džínů. Brzy si jeho prsty našly cestu pod miniaturní kalhotky a Miia zasténala. Opravdu věděl, jak se o ni postarat.

Zavřela oči. Takhle uvolněná se už necítila hodně dlouho. Pokud po něčem toužila a něco potřebovala, bylo to přesně tohle. Už to pochopila. Kabát nechala sklouznout z ramen a svetr si stáhla jedním rychlým trhnutím. Skopla boty a Jere jí pomohl z džínů. Někdy mezitím se mu podařilo zbavit se i vlastního oblečení. Miia hltala pohledem dokonalý hrudník a pod ním penis v plné pohotovosti.

„Pojď sem,“ zašeptala.

Jere poslechl. Posadil ji zpátky na masážní stůl, chytil ji pevně za zadek a vnikl do ní.

O půl hodiny později ležela Miia na zemi, pod sebou podložku na jógu, celá znavená a zpocená. Jere byl opravdu energický, čemuž nasvědčoval i jeho vzhled.

„Byl to moc náročnej trénink?“ zeptal se a hryznul ji do bradavky. „Nebo zvládnem ještě jedno kolo?“

„Napoprvé se obvykle nedoporučuje nechat se úplně zřídit. Ale někdy bych si to mohla dát znova, jestli je cvičení u vás vždycky tak kvalitní,“ prohlásila Miia a posadila se. Oblečení se válelo po zemi. Do ruky jí jako první padly zašmodrchané kalhoty.

„U nás bývá zvykem, že klient nejdřív dvakrát cvičí pod vedením trenéra a pak může pokračovat sám.“

Miia se usmála. Přesně po takovémhle muži toužila! Pod rouškou nenuceného žertování si ujasnili, že co se právě přihodilo, se může opakovat ještě jednou, ale víckrát už ne. Dokonalé.

„Takže bych měla úplně sama zvládnout, co jsme dělali před chvílí? To budu muset asi hodně trénovat,“ usmála se a natáhla si kozačky.

„Přeješ si pokyny písemně?“

„Jo, hodíš mi to třeba do mailu?“

Když se Miia oblékla, vzpomněla si, proč vlastně do posilovny přišla. Musí najít Nikkeho a odhalit, kdo je tajemný Olli Oinonen, který si pronajal Saastamoinenovu ordinaci.

„Ukážeš mi posilovnu? Jsem tu poprvý.“

Jere se na ni zadíval a tázavě pokrčil obočí. „Jakože fakt…?“

„Jo, fakt.“

„Dáš si zelenej koktejl?“ zeptal se jí, když dokončili prohlídku a vrátili se do foyer.

„Nebyla by kola?“

„Nápojový automaty odstranili, když se majitelka nadchla pro zdravou výživu.“

„To jako Tiina Ojantausová?“ zeptala se a pohlédla ke dveřím pánské šatny. Nikke v posilovně není. Nebo se může samozřejmě zrovna sprchovat, ale v tom případě vyjde ven, zatímco ona s Jerem prohodí pár slov.

„Jo, ta.“

„Znáš se s ní dobře?“

„No jak bych to… Řekněme, že kdysi jsme spolu měli skoro pravidelný tréninkový program.“

Miia se usmála. Takže měl s Tiinou Ojantausovou poměr. „A už s tebou netrénuje?“

„Ne.“

„A proč?“

Místo odpovědi pokrčil rameny. „Asi že McCoy byl podle ní lepší trenér.“

Miia ucítila, jak se jí zastavilo srdce. „Musím už jít,“ vypravila ze sebe a vyběhla ze dveří. Na kraji parkoviště už to nedokázala zadržet. Na tence zasněžený trávník vyletěly obloukem zvratky.

15

Před pódiem se tlačil dav. Isabella rozhodně nebyla jediná, kdo chtěl prohodit pár slov s hlavním moderátorem. Nechtěla ale působit příliš horlivě, takže ostatní ochotně pustila před sebe. Navíc zamýšlela zůstat v sále jako poslední a získat plnou pozornost Sama Ghisoniho.

Panel zaměřený na menopauzu se nakonec ukázal jako nesmírně nudný. To ale Isabelle nevadilo. Po celou dobu diskuse zírala na Sama. Vypadal přesně tak, jak si ho představovala. Vysoký, pohledný, sebejistý, dobře oblečený, určitě v obleku od Bosse. Gestikuloval v rytmu své řeči, a přestože se Isabella nedokázala na příspěvky o vysychání sliznice a významu fantazie při léčbě sexuální averze příliš soustředit, došlo jí, že Sam je i vtipný. Když panel konečně skončil, prohlédla se rychle v zrcátku pudřenky, navlhčila si rty a vstala ze židle.

„Hello, my name is Isabella,“ představila se poté, co všechny ostatní posluchačky pomalu odešly ze sálu, a s úsměvem podala Samovi ruku.

Muž se na ni usmál a potřásl si s ní pravicí.

„Ahoj, Isabello, já jsem Sam.“

Udiveně na něj pohlédla. Najednou se jí úplně vykouřilo z hlavy, jak chtěla v rozhovoru pokračovat. Jak je možné, že mluví plynně finsky?

Sam se usmíval jako sluníčko a něžně ji vzal za paži.

„Já nemluvím finsky moc dobře, ale já trénoval kvůli práci. Tady ve Finsku velký byznys.“

„To nevadí. Nebo teda… Chtěla jsem vám jen poděkovat za diskusi. Výborné příspěvky. Díky,“ řekla a vysmekla se mu. Nejlépe když zmizí, než úplně ztratí tvář.

Jak se to mohlo takhle strašně pokazit? přemýšlela Isabella, zatímco stoupala po schodech v posluchárně. Všechno si dopředu naplánovala. Byla rozhodnutá rozhovor rychle stočit k tématu, že zastupuje firmu Wellness+Spirit a přes ni i výrobky Samovy firmy. To ale nevyšlo. Nečekaná změna jazyka ji úplně zmrazila a zase se objevila ta náctiletá holka s uhrovitou tváří, nejistá, nerozhodná a pitomá.

Isabella za sebou zavřela dveře sálu a cestou ke stánku si desetkrát zopakovala svou mantru: „Jsem krásná, úžasná a dokážu cokoli.“ Stánek přetékal zákazníky; veletržní ceny udělaly svoje. Jakmile se Isabella vrátila k činnostem, které uměla nejlépe, na nedávné setkání vmžiku zapomněla – mluvila a prodávala. Problémy Finek středního věku znala výborně. Odcizily se manželům, zasvětily život dětem, přibíraly, ačkoli „skoro nic“ nejedly. Neměly chuť na sex, trápilo je všechno možné, trpěly únavou a depresemi.

Většina jí vyprávěla o kamarádce Marjut nebo Kaise, které kvalitu života komplikovaly nejrůznější trampoty, o nichž věděly překvapivě mnoho detailů. Společně s Isabellou pak přemýšlely, co by měla Marjut jíst, o čem přemýšlet, jakým koníčkům se věnovat a jak se potýkat s neshodami v mezilidských vztazích a změnami ve vlastním těle. Ženy nakoupily „pro kamarádky“ ohromné množství kosmetiky a zdravé výživy a slíbily, že jim předají tipy na knížky, které si pečlivě zapsaly do notýsků. Při odchodu se Isabelle zadívaly důvěřivě a odhodlaně do očí – uvěřily, že změna je možná. A ona jim všem připomněla, jaké štěstí jejich kamarádky mají, že je o ně tak dobře postaráno.

Bylo tři čtvrtě na čtyři a Isabella si zeširoka zívla. Skoro hodinu si povídala s paní v předdůchodovém věku o výživě a pohybu, ale na závěr rozhovoru žena zamířila ke konkurenčnímu stánku, a když šla potom kolem, ještě se chlubila, jak levně tam nakoupila ony kapsle, které jí před chvílí Isabella vychvalovala do nebes. Pro dnešek svůj úsměv vyčerpala, bylo načase vydat se domů. Ani práce na veletrhu nezvrátila deficit, který se prohluboval den ode dne, co se přidala k týmu Tiiny Ojantausové. Obvykle si balila fidlátka, až když uspěla, nikoli když neuspěla, ale dnes už nemohla. Nejdůležitější mise dne ošklivě ztroskotala a ona se přes to z nějakého důvodu nedokázala přenést, ať si svoji mantru opakovala sebevíc.

Ze země posbírala několik obalů od rakytníkových bonbonů, vyhodila je do koše a vypnula pokladnu. Cestou k šatně vytáhla z tašky telefon a otevřela Tinder. Možná někdo lajkoval její fotky, třeba ji to trošku potěší.

Uprostřed vysokého schodiště před výstavním pavilonem se zastavila. Někdo fotky opravdu lajkoval a ten někdo byl Sam Ghisoni.

16

Miia podala taxikáři platební kartu. Řidič rozsvítil a vyťukal na terminálu částku z taxametru. Zrovna se setmělo.

Po odchodu z posilovny zamířila Miia rovnou do nejbližší pizzerie. Čekala na objednávku a přitom googlovala informace o Tiině Ojantausové. Tutéž operaci provedla už kdysi, ale tenkrát se jí na internetu nepodařilo najít sebemenší zmínku, jak Tiina souvisí s tajemným andělským přívěskem. Podle Isabelly dostala Ojantausová ten šperk od někoho ještě před založením Wellness+Spirit. Tehdy Miia považovala jen za náhodu, že Venla a Laura měly stejný přívěsek. Když se ale doslechla o poměru Anttiho s Ojantausovou, potvrdilo se jí, že ta žena byla do zmizení dívek zapletená. A že měla co do činění i s mrtvolou v Saastamoinenově autě, což mohla být blogerka Madde, došlo jí najednou. Té visel andílek na krku jen před několika dny.

Musí Tiinu Ojantausovou sehnat. Telefonní seznam na internetu její číslo neuváděl, bylo důvěrné. Ve škole by jí ho dali, ale myšlenka, že by měla do zaměstnání volat, nebo tam dokonce zajít, ji vůbec nelákala. Musí se odvážit rovnou do hlavního štábu, pobřežní vily Ojantausových. Pokud všechno nepůjde podle plánu, může jako důvod návštěvy vždycky uvést, že má starost o Toniho a Lauriho školní výsledky.

Než si zavolala taxík, zkontrolovala ještě facebookový profil Ojantausové. Pořád se jí nepodařilo objasnit, proč měla Tiina v přátelích uvedeného Nikkeho a Mikaela, ale to může počkat. Zrovna teď se jí nechtělo kontaktovat ani jednoho. Místo toho její pozornost upoutal muž jménem Sam Ghisoni, který statusy Ojantausové často komentoval a lajkoval. Přes Google zjistila, že jde o Itala, který působí v podobné oblasti jako Wellness+Spirit. Navíc se na veletrhu „Tohle jsem já“ zúčastnil panelu o sexuálním životě starších lidí. Miia si vzpomněla, jak někde četla, že Tiina pracovala zamlada jako modelka. Možná navštívila i Itálii a šperk dostala od Ghisoniho. To je jedno. Nejdůležitější teď je, aby ona našla Saastamoinena.

Měsíc v úplňku vystoupal na oblohu a odrazem přes neklidné moře se třpytil v ohromných oknech skleněného zámku Ojantausových, jako by byl dům posetý démanty. Miia chtěla zazvonit, ale pak si všimla, že je otevřeno. Škvírou ve dveřích prosvítal tenký proužek světla. Záře přicházela z pokoje na konci chodby.

Miia vešla do domu a zavřela za sebou dveře. Klapnutí zámku se neslo předsíní. Pokud je někdo doma, rozhodně zaslechl, že dovnitř kdosi vstoupil.

V žilách jí už začal proudit adrenalin. Ruka automaticky zašátrala k opasku, ale nahmatala jen prázdno. Už podruhé za krátkou dobu Miia zatoužila po služební zbrani. Poprvé se tak stalo, když na pobřežní skále bojovala o život. Dobře jí ale poslouží i golfová hůl opřená o stěnu v předsíni. Uchopila ji do ruky a zamířila do hloubi domu.

Rychlou prohlídkou se utvrdila, že v domě nikdo není. Prošla všechny pokoje, ale každý se ve světle mobilního telefonu ukázal jen jako čistý a prázdný. Jako by dům před chvílí uklidili. Po Tiině, Laurim nebo Tonim ani stopa. Lednička jako vymetená. Před odchodem se rozhodla navštívit ještě místnost, kde se svítilo. Byla to koupelna, i když stejně velká jako obývací pokoj u ní doma. Pro obrovskou místnost vykachlíčkovanou v marockém stylu a s vířivkou nejmíň pro pět osob by snad bylo trefnější označení domácí lázně. Miia vešla dovnitř a pomalu vykročila k umyvadlu a zrcadlové skříňce nad ním. Chtěla nahlédnout, co se v ní ukrývá. Možná je plná hypnotik, s jejichž pomocí Tiina každý večer usíná, když celý den činí podřízeným ze života peklo?

Najednou se ozvala hlasitá rána. Miia se vyděšeně rozhlédla a všimla si, že golfovou holí srazila orchidej, která stála na sošce slona. Květina ležela na zemi s obnaženými kořeny a vedle ní se válel rozbitý květináč.

Než stihla přiběhnout ke dveřím, někdo je náhle zvnějšku zavřel. Tlačila do nich a snažila se je otevřít, ale ani se nehnuly.

„Toni?“ zavolala. Z nějakého důvodu ji jako první napadlo, že za dveřmi stojí Toni. Cosi na něm ji vždycky přimělo zostražitět. „Tady je Miia.“

Hned potom jí hlavou problesklo, že dveře zabouchla Tiina Ojantausová. Že Antti byl jen její poskok a za vraždami Laury i Sasky stála královna síťového marketingu. A teď hodlá Miiu zabít, aby se neprozradila.

Rozběhla se na druhou stranu koupelny a pokusila se otevřít dveře v koutě, které pravděpodobně vedly do sauny, ale byly zamčené. Tiina všechno promyslela. Možná že venkovní dveře nechala otevřené záměrně a možná… Při myšlence, že možná i Jere byl návnada, na kterou se měla s jistotou chytnout, jí naskočila husí kůže. Pospíšila si ke skříňce pod umyvadlem a vytrhávala šuplíky. Nakonec našla, co hledala. S tenkou kovovou vlásenkou se vrátila ke dveřím od sauny a nakonec se jí je podařilo odemknout. Za dveřmi se ovšem neobjevila dřevěná prkna sauny, ale stylová místnost s bazénem a barem; nejlepší na ní bylo, že celou jednu stěnu tvořilo jen sklo. Miia popadla první židli, která jí přišla pod ruku, a prohodila ji oknem. Do řinčení skla zazněl výstřel odněkud ze břehu.

Nohou díru ve skle rozšířila, přetáhla si kabát přes hlavu a vyběhla do tmy. Když utíkala k lesu, který začínal hned za zahradou, povšimla si, že před dům zatočilo červené BMW.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .