KOMENTÁŘE WOLTERS KLUWER

Zákon o ochraně spotřebitele

Komentář

Blanka Vítová

ZÁKON
O OCHRANĚ
SPOTŘEBITELE

Komentář

Vzor citace: VÍTOVÁ, B. Zákon o ochraně spotřebitele. Komentář. Praha: Wolters Kluwer ČR, a. s., 2016, 364 s.

Právní stav publikace je k 1. 5. 2016.

© doc. JUDr. Blanka Vítová, Ph.D., LL.M., 2016

ISBN 978-80-7478-984-7 (brož.)

ISBN 978-80-7478-985-4 (e-pub)

SEZNAM ZKRATEK

Zkratky právních předpisů:

antidiskriminační zákon

zák. č. 198/2009 Sb., o rovném zacházení a o právních prostředcích ochrany před diskriminací a o změně některých zákonů (antidiskriminační zákon)

o. s. ř.

zák. č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

o. z. o.

císařský patent č. 946/1811 Sb. z. s., obecný zákoník občanský (německý všeobecný zákoník občanský)

obč. zák.

zák. č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

SFEU

Smlouva o fungování Evropské unie

směrnice 2005/29/ES

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu (také v textu jako „směrnice o nekalých obchodních praktikách“)

směrnice 2011/83/EU

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů, kterou se mění směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES a zrušuje směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES

směrnice 2013/11/EU

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/11/EU ze dne 21. 5. 2013 o alternativním řešení spotřebitelských sporů a o změně nařízení (ES) č. 2006/2004 a směrnice 2009/22/ES (směrnice o alternativním řešení spotřebitelských sporů)

zák. č. 40/1964 Sb.

zák. č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

zák. o cenách

zák. č. 526/1990 Sb., o cenách

zák. o ochraně spotřebitele

zák. č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele

zák. o regulaci reklamy

zák. č. 40/1995 Sb., o regulaci reklamy a o změně a doplnění zákona č. 468/1991 Sb., o provozování rozhlasového a televizního vysílání, ve znění pozdějších předpisů

zák. o spotřebitelském úvěru

zák. č. 145/2010 Sb., o spotřebitelském úvěru a o změně některých zákonů

zák. o rozhodčím řízení

zák. č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů

živnostenský zákon

zák. č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání (živnostenský zákon)

Další zkratky:

ČOI

Česká obchodní inspekce

ČSN

Česká soustava norem

DPH

daň z přidané hodnoty

SDEU

Soudní dvůr Evropské unie (kde je citován rozsudek SDEU, jsou tím myšleny i rozsudky vydané pod označením ESD)

SZPI

Státní zemědělská a potravinářská inspekce

SEZNAM PŘEDPISŮ CITOVANÝCH V KOMENTÁŘI^1, 2

Úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod (sdělení federálního Ministerstva zahraničních věcí č. 209/1992 Sb.)

Smlouva o fungování Evropské unie

nařízení Rady (ES) č. 834/2007 ze dne 28. června 2007 o ekologické produkci a označování ekologických produktů a o zrušení nařízení (EHS) č. 2092/91

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1523/2007 ze dne 11. prosince 2007, kterým se zakazuje uvádět na trh, dovážet do Společenství a vyvážet z něj kočičí a psí kůže a výrobky obsahující tyto kůže

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 765/2008 ze dne 9. července 2008, kterým se stanoví požadavky na akreditaci a dozor nad trhem týkající se uvádění výrobků na trh, a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 339/93

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1008/2008 ze dne 24. září 2008 o společných pravidlech pro provozování leteckých služeb ve Společenství (přepracované znění)směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/22/ES ze dne 23. dubna 2009 o žalobách na zdržení se jednání v oblasti ochrany zájmů spotřebitelů

nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 66/2010 ze dne 25. listopadu 2009 o ekoznačce EU

nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1007/2011 ze dne 27. září 2011 o názvech textilních vláken a souvisejícím označování materiálového složení textilních výrobků a o zrušení směrnice Rady 73/44/EHS a směrnic Evropského parlamentu a Rady 96/73/ES a 2008/121/ES

nařízení Evropského parlamentu a Rady č. 1169/2011 ze dne 25. října 2011 o poskytování informací o potravinách spotřebitelům, o změně nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 a (ES) č. 1925/2006 a o zrušení směrnice Komise 87/250/EHS, směrnice Rady 90/496/EHS, směrnice Komise 1999/10/ES, směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/13/ES, směrnic Komise 2002/67/ES a 2008/5/ES a nařízení Komise (ES) č. 608/2004

nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 524/2013 ze dne 21. května 2013 o řešení spotřebitelských sporů on-line a o změně nařízení (ES) č. 2006/2004 a směrnice 2009/22/ES (nařízení o řešení spotřebitelských sporů on-line)

směrnice Rady 87/357/EHS ze dne 25. června 1987 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se výrobků, jejichž skutečná povaha není rozpoznatelná a které proto ohrožují zdraví nebo bezpečnost spotřebitelů

směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/11/ES ze dne 23. března 1994 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se označování materiálů používaných v hlavních částech obuvi prodávané spotřebiteli

směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/27/ES o žalobách na zdržení se jednání v oblasti ochrany zájmů spotřebitelů

směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES ze dne 25. května 1999 o některých aspektech prodeje spotřebního zboží a záruk na toto zboží

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/64/ES zde dne 13. listopadu 2007 o platebních službách na vnitřním trhu

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ze dne 23. dubna 2008 o smlouvách o spotřebitelském úvěru a o zrušení směrnice Rady 87/102/EHS

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/122/ES o ochraně spotřebitele ve vztahu k některým aspektům smluv o dočasném užívání ubytovacího zařízení (timeshare), o dlouhodobých rekreačních produktech, o dalším prodeji a o výměně

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů, kterou se mění směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES a zrušuje směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/11/EU ze dne 19. dubna 2012, kterou se mění směrnice 2004/40/ES o minimálních požadavcích na bezpečnost a ochranu zdraví před expozicí zaměstnanců rizikům spojeným s fyzikálními činiteli (elektromagnetickými poli)

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/11/EU ze dne 21. 5. 2013 o alternativním řešení spotřebitelských sporů a o změně nařízení (ES) č. 2006/2004 a směrnice 2009/22/ES (směrnice o alternativním řešení spotřebitelských sporů)

směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/17/ЕU ze dne 4. února 2014 o smlouvách o spotřebitelském úvěru na nemovitosti určené k bydlení a o změně směrnic 2008/48/ES a 2013/36/EU

ústavní zákon č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky

usnesení předsednictva České národní rady č. 2/1993 Sb., o vyhlášení Listiny

základních práv a svobod jako součásti ústavního pořádku České republiky

císařský patent č. 946/1811 Sb. z. s., obecný zákoník občanský (německý všeobecný zákoník občanský)

zák. č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád

zák. č. 40/1964 Sb., občanský zákoník

zák. č. 71/1967 Sb., o správním řízení (správní řád)

zák. č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník

zák. č. 40/2009 Sb., trestní zákoník

zák. č. 262/2006 Sb., zákoník práce

zák. č. 89/2012 Sb., občanský zákoník

zák. č. 234/2014 Sb., o státní službě

zák. č. 36/1967 Sb., o znalcích a tlumočnících

zák. ČNR č. 64/1986 Sb., o České obchodní inspekci

zák. č. 200/1990 Sb., o přestupcích

zák č. 505/1990 Sb., o metrologii

zák. č. 526/1990 Sb., o cenách

zák. č. 527/1990 Sb., o vynálezech, průmyslových vzorech a zlepšovacích návrzích

zák. č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání (živnostenský zákon)

zák. č. 552/1991 Sb., o státní kontrole

zák. č. 478/1992 Sb., o užitných vzorech

zák. ČNR č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatků

zák. č. 358/1992 Sb., o notářích a jejich činnosti

zák. č. 6/1993 Sb., o České národní bance

zák. č. 13/1993 Sb., celní zákon

zák. č. 14/1993 Sb., o opatřeních na ochranu průmyslového vlastnictví

zák. č. 216/1994 Sb., o rozhodčím řízení a o výkonu rozhodčích nálezů

zák. č. 40/1995 Sb., o regulaci reklamy a o změně a doplnění zákona č. 468/1991 Sb., o provozování rozhlasového a televizního vysílání

zák. č. 115/1995 Sb., o vinohradnictví a vinařství

zák. č. 22/1997 Sb., o technických požadavcích na výrobky a o změně a doplnění některých zákonů

zák. č. 79/1997 Sb., o léčivech a o změnách a doplnění některých souvisejících zákonů

zák. č. 110/1997 Sb., o potravinách a tabákových výrobcích a o změně a doplnění některých souvisejících zákonů

zák. č. 159/1999 Sb., o některých podmínkách podnikání a o výkonu některých činností v oblasti cestovního ruchu a o změně zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů, a zákona č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání (živnostenský zákon), ve znění pozdějších předpisů

zák. č. 166/1999 Sb., o veterinární péči a o změně některých souvisejících zákonů (veterinární zákon)

zák. č. 26/2000 Sb., o veřejných dražbách

zák. č. 29/2000 Sb., o poštovních službách a o změně některých zákonů (zákon o poštovních službách)

zák. č. 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů (autorský zákon)

zák. č. 156/2000 Sb., o ověřování střelných zbraní, střeliva a pyrotechnických předmětů a o změně zákona č. 288/1995 Sb., o střelných zbraních a střelivu (zákon o střelných zbraních)

zák. č. 206/2000 Sb., o ochraně biotechnologických vynálezů a o změně zákona č. 132/1989 Sb., o ochraně práv k novým odrůdám rostlin a plemenům zvířat, ve znění zákona č. 93/1996 Sb.

zák. č. 207/2000 Sb., o ochraně průmyslových vzorů a o změně zákona č. 527/1990 Sb., o vynálezech, průmyslových vzorech a zlepšovacích návrzích

zák. č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví a o změně některých souvisejících zákonů

zákon č. 458/2000 Sb., o podmínkách podnikání a o výkonu státní správy v energetických odvětvích a o změně některých zákonů (energetický zákon)

zák. č. 102/2001 Sb., o obecné bezpečnosti výrobků a o změně některých zákonů (zákon o obecné bezpečnosti výrobků)

zák. č. 452/2001 Sb., o ochraně označení původu a zeměpisných označení a o změně zákona o ochraně spotřebitele

zák. č. 477/2001 Sb., o obalech a o změně některých zákonů (zákon o obalech)

zák. č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů

zák. č. 146/2002 Sb., o Státní zemědělské a potravinářské inspekci a o změně některých souvisejících zákonů

zák. č. 229/2002 Sb., o finančním arbitrovi

zák. č. 312/2002 Sb., o úřednících územních samosprávných celků

zák. č. 353/2003 Sb., o spotřebních daních

zák. č. 441/2003 Sb., o ochranných známkách a o změně zákona č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů (zákon o soudech a soudcích), ve znění pozdějších předpisů, (zákon o ochranných známkách)

zák. č. 185/2004 Sb., o Celní správě České republiky

zák. č. 235/2004 Sb., o dani z přidané hodnoty

zák. č. 127/2005 Sb., o elektronických komunikacích a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o elektronických komunikacích)

zák. č. 221/2006 Sb., o vymáhání práv z průmyslového vlastnictví a o změně zákonů na ochranu průmyslového vlastnictví (zákon o vymáhání práv z průmyslového vlastnictví)

zák. č. 198/2009 Sb., o rovném zacházení a o právních prostředcích ochrany před diskriminací a o změně některých zákonů (antidiskriminační zákon)

zák. č. 284/2009 Sb., o platebním styku

zák. č. 145/2010 Sb., o spotřebitelském úvěru

zák. č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách a podmínkách jejich poskytování (zákon o zdravotních službách)

zák. č. 202/2012 Sb., o mediaci a o změně některých zákonů (zákon o mediaci)

zák. č. 303/2013 Sb., kterým se mění některé zákony v souvislosti s přijetím rekodifikace soukromého práva

zák. č. 255/2012 Sb., o kontrole (kontrolní řád)

zák. č. 355/2014 Sb., o působnosti orgánů Celní správy České republiky v souvislosti s vymáháním práv duševního vlastnictví

zák. č. 356/2014 Sb., kterým se mění některé zákony v souvislosti s přijetím zákona o působnosti orgánů Celní správy České republiky v souvislosti s vymáháním práv duševního vlastnictví

vyhl. Ministerstva zdravotnictví č. 292/1997 Sb., o potravinách a tabákových výrobcích

vyhl. Ministerstva zemědělství č. 335/1997 Sb., kterou se provádí § 18 zákona č. 110/1997 Sb., o potravinách a tabákových výrobcích

vyhl. Ministerstva průmyslu a obochodu č. 264/2000 Sb., o základních měřicích jednotkách a ostatních jednotkách a jejich označování

vyhl. Ministerstva průmyslu a obchodu č. 265/2000 Sb., kterou se stanoví podrobnosti o způsobu označování obuvi údaji o materiálech použitých v jejích hlavních částech

vyhl. Ministerstva průmyslu a obchodu č. 379/2000 Sb., kterou se stanoví podmínky pro určování jednotlivých druhů křišťálového skla, jejich vlastností a způsoby označování výrobků z křišťálového

vyhl. Ministerstva zdravotnictví č. 38/2001 Sb., o hygienických požadavcích na výrobky určené pro styk s potravinami a pokrmy

vyhl. Ministerstva průmyslu a obchodu č. 117/2007 Sb., o číslovacích plánech sítí a služeb elektronických komunikací

nařízení vlády č. 171/1997 Sb., kterým se stanoví technické požadavky na hračky

nařízení vlády č. 172/1997 Sb., kterým se stanoví technické požadavky na osobní ochranné prostředky

nařízení vlády č. 111/2002 Sb., kterým se stanoví výše zálohy pro vybrané druhy vratných zálohovaných obalů

1 Předpisy jsou řazeny v pořadí:

– mezinárodní smlouvy,

– právní předpisy Evropské unie,

– ústavní zákony,

– kodexy,

– zákony,

– ostatní právní předpisy.

2 Není-li uvedeno jinak, jsou všechny předpisy v textu citovány ve znění pozdějších předpisů.

ZÁKON

č. 634/1992 Sb.

ze dne 16. prosince 1992

O OCHRANĚ SPOTŘEBITELE

Změna: 217/1993 Sb., 40/1995 Sb., 104/1995 Sb., 110/1997 Sb., 356/1999 Sb., 64/2000 Sb., 145/2000 Sb., 64/2000 Sb. (část), 258/2000 Sb., 102/2001 Sb., 477/2001 Sb., 452/2001 Sb., 151/2002 Sb., 320/2002 Sb., 227/2003 Sb., 277/2003 Sb. (část), 439/2003 Sb., 119/2004 Sb., 217/2004 Sb., 277/2003 Sb., 186/2004 Sb., 444/2005 Sb., 229/2006 Sb., 36/2008 Sb., 293/2009 Sb., 298/2009 Sb., 285/2009 Sb., 301/2009 Sb., 227/2009 Sb., 155/2010 Sb., 281/2009 Sb., 28/2011 Sb., 139/2011 Sb., 211/2011 Sb., 219/2011 Sb., 468/2011 Sb., 238/2012 Sb., 221/2012 Sb., 303/2013 Sb., 476/2013 Sb., 356/2014 Sb., 378/2015 Sb., 378/2015 Sb. (část)

Federální shromáždění České a Slovenské Federativní Republiky se usneslo na tomto zákoně:

ČÁST PRVNÍ

§ 1

Předmět a rozsah úpravy

(1) Tento zákon zapracovává příslušné předpisy Evropské unie 1) , zároveň navazuje na přímo použitelné předpisy Evropské unie 31),32), 36) a upravuje některé podmínky podnikání významné pro ochranu spotřebitele, úkoly veřejné správy v oblasti ochrany spotřebitele a oprávnění spotřebitelů, sdružení spotřebitelů 2) nebo jiných právnických osob založených k ochraně spotřebitele, jakož i mimosoudní řešení spotřebitelských sporů.

(2) Ustanovení zvláštních předpisů 3) týkající se podmínek výroby, dovozu, prodeje a označování výrobků a poskytování služeb nejsou tímto zákonem dotčena.

(3) Tento zákon se vztahuje na nabízení a prodej výrobků a na nabízení a poskytování služeb v případech, kdy k plnění dochází na území České republiky. Na ostatní případy se vztahuje tehdy, souvisí-li plnění s podnikatelskou činností provozovanou na území České republiky.

1) Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS, směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (směrnice o nekalých obchodních praktikách).

Směrnice Rady 69/493/EHS o sbližování právních předpisů členských států týkajících se křišťálového skla.

Směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/11/ES o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se označování materiálů používaných v hlavních částech obuvi prodávané spotřebiteli.

Směrnice Rady 87/357/EHS o sbližování právních předpisů členských států, týkajících se výrobků, jejichž skutečná povaha není rozpoznatelná a které proto ohrožují zdraví nebo bezpečnost spotřebitelů.

Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/122/ES o ochraně spotřebitele ve vztahu k některým aspektům smluv o dočasném užívání ubytovacího zařízení (timeshare), o dlouhodobých rekreačních produktech, o dalším prodeji a výměně.

Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů, kterou se mění směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES a zrušuje směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES. Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/11/EU ze dne 21. května 2013 o alternativním řešení spotřebitelských sporů a o změně nařízení (ES) č. 2006/2004 a směrnice 2009/22/ES (směrnice o alternativním řešení spotřebitelských sporů).

1a) Vyhláška č. 117/2007 Sb., o číslovacích plánech sítí a služeb elektronických komunikací, ve znění pozdějších předpisů.

2) § 214 a násl. občanského zákoníku.

3) Například zákon č. 22/1997 Sb., o technických požadavcích na výrobky a o změně a doplnění některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách a podmínkách jejich poskytování (zákon o zdravotních službách), ve znění pozdějších předpisů, zákon ČNR č. 133/1985 Sb., o požární ochraně, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 154/2000 Sb., o šlechtění, plemenitbě a evidenci hospodářských zvířat a o změně některých souvisejících zákonů (plemenářský zákon), ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 156/1998 Sb., o hnojivech, pomocných půdních látkách, pomocných rostlinných přípravcích a substrátech a o agrochemickém zkoušení zemědělských půd (zákon o hnojivech), ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 166/1999 Sb., o veterinární péči a o změně některých souvisejících zákonů (veterinární zákon), ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 266/1994 Sb., o dráhách, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 119/2002 Sb., o střelných zbraních a střelivu (zákon o zbraních), ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 29/2000 Sb., o poštovních službách a o změně některých zákonů (zákon o poštovních službách), ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 526/1990 Sb., o cenách, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 143/2001 Sb., o ochraně hospodářské soutěže a o změně některých zákonů (zákon o ochraně hospodářské soutěže), ve znění pozdějších předpisů.

31) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1007/2011 ze dne 27. září 2011 o názvech textilních vláken a souvisejícím označování materiálového složení textilních výrobků a o zrušení směrnice Rady 73/44/EHS a směrnic Evropského parlamentu a Rady 96/73/ES a 2008/121/ES.

32) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 765/2008 ze dne 9. července 2008, kterým se stanoví požadavky na akreditaci a dozor nad trhem týkající se uvádění výrobků na trh, a kterým se zrušuje nařízení (EHS) č. 339/93.

36) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 524/2013 ze dne 21. května 2013 o řešení spotřebitelských sporů on-line a o změně nařízení (ES) č. 2006/2004 a směrnice 2009/22/ES (nařízení o řešení spotřebitelských sporů on-line).

Přehled výkladu:

I. Ochrana spotřebitele (1 až 5)

II. Právní rámec ochrany spotřebitele (6 až 11)

III. Veřejnoprávní charakter zákona (12)

IV. Úkoly veřejné správy v oblasti ochrany spotřebitele (13 až 16)

V. Sdružení spotřebitelů nebo jiných právnických osob založených k ochraně spotřebitele (17 až 19)

VI. Zvláštní předpisy týkající se podmínek výroby, dovozu, prodeje a označování výrobků a poskytování služeb (20)

VII. Působnost zákona (21 až 23)

K odst. 1

I. Ochrana spotřebitele

1. Ochrana spotřebitele je v současné době již základem politiky každého vyspělého státu s fungující tržní ekonomikou. Na jedné straně se stát musí snažit o poskytnutí co největší volnosti subjektům při utváření svých právních vztahů, na straně druhé ale musí docílit vhodného prostředí pro uzavírání transparentních obchodů. Zákonodárce tak musí k fungování těchto principů stanovit jednak soukromoprávní prostředky ochrany spotřebitele (informační povinnosti, právo spotřebitele odstoupit od smlouvy, povinnost z vadného plnění, povinnost k náhradě škody ad.) a jednak veřejnoprávní sankce za porušení některých dalších povinností zaměřených zejména na poctivé jednání podnikatelů a bezpečnost spotřebitelů (trestání za správní delikty, resp. trestné činy).

2. Ochrana spotřebitele v České republice je z velké části ovlivněna právem EU a jeho transpozicí a následnou implementací. Právní regulace sama o sobě však nestačí – k tomu, aby fungovala, je zapotřebí, aby si spotřebitelé byli vědomi svých práv a aby hojně využívali instituty, které jim právo poskytuje. Spotřebitelé jsou obecně jedinci, kteří jednají v rámci svých vlastních tržních možností jako protipól osobám (fyzickým nebo právnickým), které jednají v rámci své podnikatelské nebo jiné obchodní činnosti. Z této definice je možné dovodit dvě různá pojetí spotřebitele, na jejichž základě se právo na ochranu spotřebitele v různých státech vyvíjí a liší – aktivního a pasivního pojetí spotřebitele (viz dále). Jedním z nástrojů aktivního spotřebitele je rovněž možnost žádat veřejnoprávní orgány o přezkum možného porušení práva a v případě, že tyto orgány dospějí k závěru, že jde skutečně o správní delikt, musí takový orgán přijmout opatření, které mu právní rámec dává k dispozici.

3. Původní myšlenka ochrany slabší strany se začala v právních normách více rozvíjet již v 19. století, což vedlo k rozvoji ochrany slabší strany zejména v oblasti pracovního práva a nájemního práva. Právní regulací tak byla omezena smluvní volnost jedné strany (zaměstnavatele, pronajímatele) za účelem zvýšení ochrany druhé (slabší) smluvní strany (zaměstnance 1 , nájemce). V této době (a ještě ani v polovině 20. stolení) nebyly právní vztahy mezi kupujícím a prodávajícím tak komplikované, protože absentovala globalizace trhu. Kupující spotřebitel měl malý okruh výběru prodávajících podnikatelů, kteří byli na nákupech spotřebitelů existenčně závislí. Jednotlivé strany se navíc poměrně dobře znaly, takže nepoctivost prodeje byla spíše výjimkou. Ke změně došlo až po druhé světové válce s rozmachem výroby, dopravy, komunikace a mezinárodního obchodu. Se stále se zvětšujícím množstvím různých výrobků a velkých prodejen začal spotřebitel ztrácet přehled o vlastnostech výrobků a nemohl se rovněž s prodávajícím dohodnout na vlastnostech výrobku tak, jak na to byl zvyklý. Spotřebitel byl tedy nucen brát to, co mu bylo nabízeno, a stával se neinformovaným spotřebitelem. V mnoha ohledech byl také ovlivněn rozmáhající se reklamou, která často agresivním způsobem „nutila“ spotřebitele ke koupi určitého výrobku.

4. Původní vnímání spotřebitele spočívalo v tom, že se jedná o osobu, která je sama aktivní, všechno si dopředu prostuduje a teprve potom uzavírá smlouvu. Nebylo tedy třeba ji chránit, protože se ochránila sama. Ekonomové tedy předpokládali, že poptávka ze strany spotřebitele bude dostatečnou silou ke kontrole trhu založeného na informační a tržní transparentnosti. Zákonodárce tak zasahoval převážně ve veřejnoprávních oblastech s ohledem na bezpečnost občanů.

5. V 60. letech 20. století si však spotřebitelé stále více začali uvědomovat svá práva a zakládali spotřebitelská sdružení na ochranu svých práv. Začali rovněž tlačit na zákonodárce, aby přijal další opatření na ochranu spotřebitele. Tato sdružení byla nejprve přehlížena, postupem času ale velké obchodní společnosti přišly na to, že uznání požadavků ze strany spotřebitelských organizací je velkým marketingovým přínosem pro jejich společnost. 2 Postupem času na tyto snahy reagovaly nejen obchodní společnosti, ale rovněž jednotlivé státy a jejich zákonodárné orgány.

II. Právní rámec ochrany spotřebitele

6. Právo ochrany spotřebitele zahrnuje velké množství právních předpisů, ať už na národní, či evropské úrovni, a to jak v soukromoprávní, tak veřejnoprávní rovině.

7. V oblasti soukromého práva je to zejména zák. č. 89/2012 Sb., občanský zákoník (na právní vztahy vzniklé před účinností tohoto zákona, tedy před 1. 1. 2014, se aplikuje starý občanský zákoník – zák. č. 40/1964 Sb.), a dále speciální zákony, mezi které v oblasti spotřebitele patří zejména zák. č. 145/2010 Sb., o spotřebitelském úvěru. 3 Valná část těchto právních norem, regulujících soukromé právo, vychází z práva evropského a z nesčetného množství různých právních předpisů, zejména směrnic a nařízení.

8. Pro soukromoprávní ochranu spotřebitele je typická – podobně jako ve veřejném právu – zvýšená informační povinnost 4 , jejímž cílem je především dát spotřebiteli dostatek informací k tomu, aby se mohl kvalifikovaně rozhodnout, zda do takového právního vztahu vstoupí, či nikoli. Dalším cílem je regulace smluvní volnosti, která je jinak pro soukromé právo typická, a to s ohledem na spotřebitele jako slabší smluvní stranu. Ten je totiž vůči podnikateli v nerovném postavení, protože na rozdíl od podnikatele neuzavírá denně tolik smluv, nemá tolik informací o výrobcích a službách jako podnikatel, nemá k dispozici právní poradce, není tak zběhlý ve vyjednávání smluvních podmínek atd. Soukromé právo tedy v tomto případě stanovuje explicitně charakter těchto ustanovení jako (relativně) kogentní, což znamená, že strany se od nich mohou v rámci svých vlastních smluvních ujednání odchýlit pouze v případě, že to bude ve prospěch spotřebitele. Relativní kogentnost potom znamená, že se strany mohou domluvit na výhodnějších smluvních ujednáních, která budou v neprospěch podnikatele.

9. Za porušení povinností v soukromoprávním předpise dále podnikateli hrozí soukromoprávní sankce spočívající zejména ve vzniku další sekundární povinnosti, např. v případě povinnosti z vadného plnění má povinnost vadu odstranit, v případě nedodržení zákonem stanovené informační povinnosti se spotřebiteli prodlužuje lhůta k odstoupení od smlouvy nebo nemá povinnost platit určité poplatky, o kterých nebyl informován, nebo vzniká případná povinnost k náhradě škody z porušení zákonné povinnosti, případně z porušení samotné smlouvy.

10. V rámci veřejného práva je pro ochranu spotřebitele rovněž typická informační povinnost, jejíž nesplnění v některých případech může rovněž vyústit do soukromoprávní sankce (např. § 19 odst. 3 zák. o ochraně spotřebitele), hlavním cílem veřejnoprávní regulace však zůstává ochrana zdraví, života a majetku spotřebitelů. Tomu také odpovídá velké množství konkrétních veřejnoprávních právních předpisů, které jednotlivé oblasti regulují. Kromě správních předpisů do oblasti veřejného práva spadají rovněž trestné činy v oblasti ochrany spotřebitele, na jejichž základě jsou pachatelé trestání za závažné porušení daných povinností.

11. Jak již bylo uvedeno výše, valná většina právních norem regulujících ochranu spotřebitele je transpozicí směrnic EU, některé oblasti jsou pak regulovány přímo aplikovatelnými evropskými nařízeními. Podle čl. 169 odst. 1 a čl. 169 odst. 2 písm. a) SFEU má Unie totiž přispívat k dosažení vysoké úrovně ochrany spotřebitele prostřednictvím opatření přijatých podle článku 114 SFEU. Pro současnou fázi, ve které se evropské spotřebitelské právo nachází, je typický přezkum stávajících směrnic, případně jejich novelizace nebo slučování a vydávání směrnic nových. To se děje zejména s ohledem na rozvoj určitých (technických) oblastí nebo na nové praktiky podnikatelů, které se snaží ochranu spotřebitele obejít. Typický je rovněž ústup od minimální harmonizace k cílené maximální harmonizaci evropského práva v oblasti ochrany spotřebitele, a to zejména proto, aby se spotřebitelé v jednotlivých státech nemuseli (zejména při přeshraničních obchodech) seznamovat s konkrétní (národní) právní úpravou daného institutu a mohli si být jisti úrovní své ochrany.

III. Veřejnoprávní charakter zákona

12. Přestože i důvodová zpráva k zákonu deklaruje, že zákon o ochraně spotřebitele se zabývá toliko veřejnoprávní stránkou ochrany spotřebitele, opak je pravdou. Tento zákon totiž kromě veřejnoprávní regulace některých povinností podnikatele v oblasti ochrany spotřebitele obsahuje rovněž ustanovení, která mají především soukromoprávní dopad (následkem je soukromoprávní sankce). Typickým příkladem takového ustanovení je § 19 odst. 3, dle kterého musí být reklamace včetně odstranění vady vyřízena bez zbytečného odkladu, nejpozději do 30 dnů ode dne jejího uplatnění, protože marné uplynutí této lhůty způsobuje fikci podstatného porušení smlouvy se všemi důsledky dle § 2016 obč. zák. K charakteru zákona o ochraně spotřebitele je tedy možné uvést, že se jedná přinejmenším o mix veřejnoprávní a soukromoprávní úpravy oblasti ochrany spotřebitele, resp. o veřejnoprávní právní předpis se soukromoprávními prvky.

IV. Úkoly veřejné správy v oblasti ochrany spotřebitele

13. Orgány státní správy, orgány územní samosprávy a ostatní orgány veřejné správy jsou povinny v mezích své působnosti konat v oblastech, které jim přísluší dle tohoto zákona. Mezi jednotlivé orgány patří:

– Česká obchodní inspekce,

– Státní zemědělská a potravinářská inspekce,

– krajské hygienické stanice,

– Státní veterinární správa, krajské veterinární správy a Městská veterinární správa v Praze,

– obecní živnostenské úřady,

– Český úřad pro zkoušení zbraní a střeliva,

– Česká národní banka,

– Státní ústav pro kontrolu léčiv,

– Energetický regulační úřad,

– Český telekomunikační úřad,

– Úřad pro ochranu osobních údajů,

– další orgány dle zvláštních předpisů.

14. Tyto orgány jsou na poli své působnosti povinny zejména dohlížet na dodržování povinností stanovených tímto zákonem a dále např. dělat veškerá opatření, aby zamezily dovozu, vývozu a uvádění výrobků nebezpečných svou zaměnitelností s potravinami do oběhu nebo zamezily jejich dalšímu oběhu, a o těchto skutečnostech všemi dostupnými prostředky informovat spotřebitelskou veřejnost. Dále jsou povinny vydávat závazné pokyny k odstranění zjištěných nedostatků a v případě bezprostředního ohrožení života, zdraví nebo majetku jsou oprávněny pozastavit prodej výrobků nebo poskytování služeb anebo uzavřít provozovnu, ve které je zboží prodáváno.

15. Za správní delikt pak mohou tyto orgány uložit pokutu, při určení jejíž výměry se přihlédne k závažnosti správního deliktu, zejména ke způsobu jeho spáchání a jeho následkům a k okolnostem, za nichž byl spáchán.

16. Další pravomoci orgánů veřejné správy jsou pak upraveny ve zvláštních právních předpisech. Vystupuje-li orgán veřejné správy jako organizační složka státu (např. při uzavírání veřejnoprávních smluv), označuje se např. jako „ČR – Česká obchodní inspekce“, pokud ale vystupuje jako správní orgán (ve správním řízení, při kontrolách nebo když komunikuje s veřejností), označuje se pouze např. „Česká obchodní inspekce“.

V. Sdružení spotřebitelů nebo jiných právnických osob založených k ochraně spotřebitele

17. Zákon mimo jiné dává možnost nezávislým subjektům výhradně zabývajícím se ochranou kolektivních zájmů spotřebitelů, aby uplatňovaly práva spotřebitelů. Aby bylo zajištěno řádné fungování ochrany spotřebitele, mají tyto subjekty konkrétně právo podávání žalob na zdržení se určitého protiprávního jednání, kterého se v rozporu s právním předpisem dopouští určitý podnikatel. Těmito subjekty jsou dle zákona o ochraně spotřebitele jednak sdružení spotřebitelů a jednak jiné právnické osoby založené k ochraně spotřebitele.

18. Tyto subjekty mohou nejen podat návrh na zahájení řízení u soudu o zdržení se protiprávního jednání ve věci ochrany práv spotřebitelů a být účastníkem takového řízení, ale mohou zároveň svým jménem činit podněty orgánům veřejné správy v souvislosti s jejich dozorem nad ochranou zájmů spotřebitelů.

19. Více srov. komentář k § 25 a § 26.

K odst. 2

VI. Zvláštní předpisy týkající se podmínek výroby, dovozu, prodeje a označování výrobků a poskytování služeb

20. Pro ochranu spotřebitele v oblasti veřejnoprávní regulace je typické velké množství vedlejších právních předpisů. Každý z těchto předpisů upravuje specifickou oblast (bezpečnost v oblasti potravin, kosmetických prostředků, zdravotních prostředků a mnoho dalších). Komentované ustanovení tedy odkazem v poznámce pod čarou uvádí (demonstrativně) příklady právních předpisů, které nejsou tímto dotčeny a zákon o ochraně spotřebitele má tedy vůči nim subsidiární charakter. Tyto další právní předpisy stanoví další podmínky v oblasti ochrany spotřebitele daleko detailněji a často i přísněji.

K odst. 3

VII. Působnost zákona

21. I s ohledem na rozvoj přeshraničního obchodu je důležité vymezit územní působnost zákona. První oblast jednání, na která se bude zákon vztahovat, je vymezena místem plnění. Zákon se tedy předně vztahuje na nabízení a prodej výrobků a služeb v případech, kdy k plnění dochází na území České republiky, a to bez ohledu na to, kdo je spotřebitelem nebo podnikatelem (zda občan české či jiné národnosti).

22. Na ostatní případy se bude zákon aplikovat tehdy, souvisí-li plnění s podnikatelskou činností provozovanou na území České republiky. Znamená to, že se použije jak v případech, kdy dojde k uzavření smlouvy v zahraničí, ale v souvislosti s podnikatelskou činností provozovanou v ČR, nebo naopak dojde k uzavření smlouvy v ČR, ale k plnění, které souvisí s podnikatelskou činností provozovanou na území ČR, dojde v zahraničí. Pod tyto případy lze vztáhnout nejen klasické poskytování služeb cestovních kanceláří, ale rovněž další akce, mezi které v poslední době patří např. organizování akcí dle § 20 a násl. na území jiného státu (většinou mimo EU, např. Turecka). Ve všech těchto případech ale musí plnění souviset s podnikatelskou činností provozovanou na území České republiky.

23. S ohledem na rozmach prodeje zboží a poskytování služeb prostřednictvím internetu je nutné zamyslet se rovněž nad okruhem podnikatelů zaměřujících (cílících) svou činnost na členský stát EU, na jehož území má spotřebitel své bydliště (tzn. jde o podnikatele, který uzavře smlouvu se spotřebitelem s bydlištěm v jiném členském státě, než je členský stát, ve kterém má uvedený podnikatel sídlo/bydliště). Zde je možné vyjít z judikatury Soudního dvora EU (dále jen „SDEU“), který rozhodl, že „Pokud jde o smlouvu uzavřenou mezi podnikatelem a daným spotřebitelem, je proto třeba zkoumat, zda před případným uzavřením smlouvy s tímto spotřebitelem existovaly indicie, které by prokazovaly, že podnikatel uvažoval o obchodování se spotřebiteli, kteří mají bydliště v jiných členských státech, včetně členského státu, na jehož území má spotřebitel své bydliště, v tom smyslu, že byl připraven uzavřít s takovými spotřebiteli smlouvy. K takovým indiciím nepatří uvedení elektronické nebo zeměpisné adresy podnikatele ani uvedení telefonického spojení bez mezinárodní předvolby na internetové stránce. Uvedení takových informací totiž nenasvědčuje tomu, že podnikatel zaměřuje svou činnost na jeden nebo více jiných členských států, jelikož tento druh informací je v každém případě nezbytný k tomu, aby spotřebiteli s bydlištěm na území členského státu, ve kterém má podnikatel sídlo, bylo umožněno navázání kontaktu s podnikatelem. Následující skutečnosti, jejichž výčet není taxativní, mohou představovat indicie umožňující se domnívat, že činnost podnikatele je zaměřena na členský stát bydliště spotřebitele: mezinárodní povaha činnosti, popis cesty do sídla podnikatele s počátkem v jiných členských státech, použití jiného jazyka nebo jiné měny, než jsou jazyk nebo měna, které jsou obvykle používány v členském státě, ve kterém má podnikatel sídlo s možností provést rezervaci a potvrdit ji v tomto jiném jazyce, uvedení telefonického spojení s mezinárodním předčíslím, vynaložení nákladů na službu sponzorovaných odkazů na internetu s cílem usnadnit spotřebitelům s bydlištěm v jiných členských státech přístup na stránku podnikatele nebo jeho zprostředkovatele, použití jiného jména domény prvního řádu, než je doména členského státu, ve kterém má podnikatel sídlo, a uvedení mezinárodní klientely složené ze zákazníků s bydlištěm v jiných členských státech. Vnitrostátnímu soudu přísluší, aby existenci takových indicií ověřil. Naproti tomu pouhá dostupnost internetové stránky podnikatele nebo jeho zprostředkovatelské společnosti v členském státě, na jehož území má spotřebitel bydliště, nepostačuje. Stejně je tomu v případě uvedení elektronické adresy, jakož i dalších kontaktních údajů nebo v případě využití jazyka nebo měny, které jsou obvykle používány v členském státě, ve kterém má podnikatel sídlo“. [Rozsudek SDEU (velkého senátu) ze dne 7. 12. 2010, Peter Pammer proti Reederei Karl Schlüter GmbH & Co. KG (C-585/08) a  Hotel Alpenhof GesmbH proti Oliveru Hellerovi (C-144/09).]

Citovaná judikatura:

SDEU:

rozsudek velkého senátu ze dne 7. 12. 2010, C-585/08, Peter Pammer proti Reederei Karl Schlüter GmbH & Co. KG; rozsudek ze dne 7. 12. 2010, C-144/09, Hotel Alpenhof GesmbH proti Oliveru Hellerovi

Související ustanovení:

§ 19 odst. 3 – reklamace vadného zboží a služeb, § 25 – právní postavení, § 26 – oprávnění vůči orgánům veřejné správy

Předpisy práva EU:

čl. 169 odst. 1 a odst. 2 písm. a) SFEU

§ 2

Vymezení některých pojmů

(1) Pro účely tohoto zákona se rozumí:

a) spotřebitelem fyzická osoba, která nejedná v rámci své podnikatelské činnosti nebo v rámci samostatného výkonu svého povolání,

b) prodávajícím podnikatel, 4) který spotřebiteli prodává výrobky nebo poskytuje služby,

c) výrobcem podnikatel, který zhotovil výrobek anebo jeho součást, vytěžil prvotní surovinu nebo ji dále zpracoval, anebo který se za výrobce označil,

d) dovozcem podnikatel, který uvede na trh výrobek z jiného než členského státu Evropské unie,

e) dodavatelem každý další podnikatel, který přímo nebo prostřednictvím jiných podnikatelů dodal prodávajícímu výrobky,

f) výrobkem věc, která je určena k nabídce spotřebiteli, včetně práv a závazků s touto věcí souvisejících,

g) službou jakákoliv podnikatelská činnost, která je určena k nabídce spotřebiteli, včetně práv a závazků s touto činností souvisejících,

h) výrobkem nebezpečným svou zaměnitelností s potravinou výrobek, který není potravinou, má však tvar, vůni, barvu, vzhled, obal, označení, objem nebo rozměry, které mohou způsobit, že spotřebitelé, zejména děti, jej mohou zaměnit s potravinou a v důsledku toho si jej mohou dávat do úst, cucat nebo polykat, což může být nebezpečné pro lidské zdraví, zejména způsobit dušení, otravu nebo perforaci či zablokování zažívacího ústrojí,

i) obuví výrobek určený k ochraně nebo pokrytí nohou, který má připevněnou podešev, včetně hlavních částí takové obuvi, i když jsou prodávány samostatně,

j) hlavními částmi obuvi součásti nebo dílce používané k výrobě obuvi, které tvoří:

1. vrchní část obuvi jako sestava součástí vnější části svršku, která je připevněna k podešvi nebo mezipodešvi,

2. stélka a podšívka, které jsou sestavou stélky a podšívky svršku, tvořící vnitřní část obuvi,

3. podešev jako spodní část obuvi, připevněná ke svršku, která je vystavena oděru při používání obuvi,

k) usní vyčiněná kůže, jejíž vláknitá struktura zůstala zachována a u níž tloušťka konečné povrchové úpravy je menší než 0,15 mm včetně,

l) povrstvenou usní useň s nánosem vrstvy, která je menší než třetina celkové tloušťky usně, ale je větší než 0,15 mm,

m) křišťálovým sklem sklo, které obsahuje oxid olovnatý, oxid barnatý, oxid zinečnatý a oxid draselný samostatně nebo v kombinaci, a to v množství stanoveném prováděcím právním předpisem. Prováděcí právní předpis upraví i další technické podrobnosti,

n) výrobkem porušujícím některá práva duševního vlastnictví se rozumí

1. padělek, jímž je výrobek, včetně jeho obalu, na němž je bez souhlasu majitele ochranné známky umístěno označení stejné nebo zaměnitelné s ochrannou známkou, porušující práva majitele ochranné známky podle zvláštního právního předpisu, 4b) dále veškeré věci nesoucí takové označení (značky, loga, etikety, nálepky, prospekty, návody k použití, doklady o záruce apod.), a to i tehdy, jsou-li uváděny samostatně, a samostatné obaly, na nichž je umístěno takové označení,

2. nedovolená napodobenina, jíž je výrobek, který je rozmnoženinou nebo zahrnuje rozmnoženinu vyrobenou bez souhlasu majitele autorských práv nebo práv souvisejících s právem autorským nebo bez souhlasu majitele práv k průmyslovému vzoru, jestliže pořízení rozmnoženiny porušuje tato práva podle zvláštních právních předpisů, 4c)

3. výrobek, porušující práva majitele patentu 4d) nebo užitného vzoru 4e) nebo práva majitele dodatkového ochranného osvědčení pro léčiva a pro přípravky na ochranu rostlin podle zvláštního právního předpisu, 4d)

4. výrobek, porušující práva toho, jemuž svědčí ochrana zapsaného označení původu nebo zeměpisného označení, 4f)

o) obchodní praktikou způsob chování prodávajícího spočívající v konání, opomenutí, prohlášení, obchodním sdělení včetně reklamy a uvedení na trh související s propagací, prodejem nebo dodáním výrobku nebo služby spotřebiteli,

p) odbornou péčí úroveň zvláštních dovedností a péče, kterou lze od podnikatele ve vztahu ke spotřebiteli rozumně očekávat a která odpovídá poctivým obchodním praktikám nebo obecným zásadám dobré víry v oblasti jeho činnosti,

q) nabídkou ke koupi obchodní sdělení, které způsobem vhodným pro použitý typ obchodního sdělení uvádí informace o výrobku nebo službě a cenu a umožňuje tak spotřebiteli uskutečnit koupi,

r) rozhodnutím ohledně koupě rozhodnutí spotřebitele o tom, zda, jak a za jakých podmínek výrobek nebo službu koupí, zda za ně zaplatí najednou nebo částečně, zda si je ponechá nebo neponechá nebo zda ve vztahu k nim uplatní právo vyplývající ze smlouvy, ať již se spotřebitel rozhodne jednat nebo zdržet se jednání,

s) podstatným narušením ekonomického chování spotřebitele použití obchodní praktiky, která významně zhoršuje schopnost spotřebitele učinit informované rozhodnutí, což vede k tomu, že učiní rozhodnutí ohledně koupě, které by jinak neučinil,

t) nepatřičným ovlivňováním využívání silnější pozice prodávajícího vůči spotřebiteli způsobem, který významně omezuje jeho schopnost učinit informované rozhodnutí, a to i bez použití fyzické síly nebo hrozby jejího použití,

u) přeshraničním sporem spor z kupní smlouvy nebo ze smlouvy o poskytování služeb, jestliže má spotřebitel v době, kdy si objednává výrobek nebo službu, bydliště v jiném členském státě Evropské unie nebo státě tvořícím Evropský hospodářský prostor, než je stát, v němž je usazen prodávající,

v) spotřebitelskou soutěží soutěž, anketa nebo jiná akce o ceny pořádaná pro spotřebitele v přímé souvislosti s propagací, nabídkou nebo prodejem výrobku či služby prodávajícího, při níž se prodávající či jím pověřená osoba zavazuje vyplatit účastníkům určeným náhodným výběrem peněžité či nepeněžité ceny a při kterých je podmínkou účasti zakoupení určitého výrobku či služby a doložení tohoto nákupu prodávajícímu nebo uzavření smluvního vztahu s prodávajícím výrobku, nebo služby či účast spotřebitele na marketingové akci prodávajícího, a to i nepřímo prostřednictvím jiné osoby.

(2) Prodávajícím se pro účely tohoto zákona rozumí i fyzická osoba, která prodává spotřebiteli rostlinné a živočišné výrobky z vlastní drobné pěstitelské nebo chovatelské činnosti anebo lesní plodiny.

4) § 420 občanského zákoníku.

4b) Zákon č. 441/2003 Sb., o ochranných známkách a o změně zákona č. 6/2002 Sb., o soudech, soudcích, přísedících a státní správě soudů a o změně některých dalších zákonů (zákon o soudech a soudcích), ve znění pozdějších předpisů, (zákon o ochranných známkách), ve znění pozdějších předpisů.

4c) Zákon č. 121/2000 Sb., o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně některých zákonů (autorský zákon), ve znění pozdějších předpisů. Zákon č. 527/1990 Sb., o vynálezech, průmyslových vzorech a zlepšovacích návrzích, ve znění pozdějších předpisů.

4d) Zákon č. 527/1990 Sb., ve znění pozdějších předpisů.

4e) Zákon č. 478/1992 Sb., o užitných vzorech, ve znění zákona č. 116/2000 Sb.

4f) Zákon č. 452/2001 Sb., o ochraně označení původu a zeměpisných označení a o změně zákona o ochraně spotřebitele.

Přehled výkladu:

I. Spotřebitel (1 až 7)

II. Prodávající, výrobce, dovozce a dodavatel (8 až 11)

III. Výrobek a zboží (12 až 15)

IV. Služba (16 a 17)

V. Smíšené smlouvy – výrobek nebo služba (18 až 21)

VI. Výrobek nebezpečný svou zaměnitelností s potravinou (22)

VII. Obuv (23 a 24)

VIII. Křišťálové sklo (25)

IX. Ochrana duševního vlastnictví (26 až 28)

X. Nekalé obchodní praktiky (29 až 51)

XI. Osoba, která prodává spotřebiteli rostlinné a živočišné výrobky z vlastní drobné pěstitelské nebo chovatelské činnosti (52 a 53)

K odst. 1 písm. a)

I. Spotřebitel

1. „Spotřebitel“ je ústředním pojmem celého zákona. Spotřebitel je subjektem a účastníkem trhu, který v rámci svých tržních možností vystupuje jako protipól fyzickým nebo právnickým osobám podnikatelů. Spotřebitel nevyužívá výrobky nebo služby v rámci své podnikatelské činnosti (nebo v rámci samostatného výkonu svého povolání) a jako tzv. slabší smluvní strana je proto hoden ochrany. Je to zejména z důvodu, že spotřebitel nemá tolik znalostí a zkušeností jako podnikatel, který denně uzavírá množství různých smluv, které má často za pomoci právníků připravené dopředu, zná detailně výrobek, který nabízí, umí lépe vyjednávat smluvní podmínky apod. Charakteristickým znakem spotřebitele by tedy mohla být jeho neprofesionalita, ve které vstupuje do závazkového vztahu proti osobě profesionála.

2. Při tvorbě ochranných opatření v oblasti evropského práva ochrany spotřebitele (ze kterého ve valné většině vychází i české spotřebitelské právo) se vychází z pojetí aktivního a informace vyhledávajícího spotřebitele. Hlavním cílem této právní regulace je zejména co nejlepší informovanost spotřebitele a transparentnost právního vztahu s podnikatelem.

3. Český právní řád obsahuje několik definic spotřebitele. Základní definice soukromého práva je upravena v § 419 obč. zák., další je možné najít např. v zákoně o spotřebitelském úvěru. V rámci veřejného práva je základní definice spotřebitele pro účely tohoto zákona uvedena právě v komentovaném ustanovení. Všechny tyto definice vycházejí z předpokladu, že spotřebitelem je člověk (tedy pouze fyzická osoba, nikoli právnická 5 ; ta však může být chráněna např. v rámci některých ustanovení občanského zákoníku na ochranu slabší strany obecně 6 , která s podnikatelem nejedná v rámci své podnikatelské činnosti nebo v rámci samostatného výkonu svého povolání.

4. Vymezení spotřebitele z hlediska účelu jeho jednání („nejedná v rámci své podnikatelské činnosti“) při uzavírání smlouvy ale naráží na problém, jak může druhá strana – podnikatel v konkrétním případě při uzavírání smlouvy zjistit, za jakým účelem kupující jedná – zda jedná v rámci svého soukromého nákupu, nebo zda nakupuje za účelem dalšího prodeje spotřebiteli. V těchto případech je nutné vycházet z primárního předpokladu, že při uzavírání běžné smlouvy bude kupující vždy spotřebitelem (na rozdíl např. od velkoobchodního prodeje, kde je obvykle tato osoba podnikatelským subjektem nakupujícím za účelem dalšího prodeje). Bude to vyplývat rovněž z účelu jednání (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 30. 8. 2013, sp. zn. 30 Cdo 1022/2013) a obsahu smlouvy – pokud bude osoba kupovat deset ledniček, je více než pravděpodobné, že jedná v rámci své podnikatelské činnosti a ochrana spotřebitele je tudíž vyloučena. Určení, zda se jedná o spotřebitele či nikoli, bude záviset na konkrétním jednání osoby. Pokud bude tato osoba vyžadovat daňový doklad za účelem odpočtu DPH a chtít na doklad o zakoupení výrobku uvést IČ, bude zřejmé, že se nejedná o osobu spotřebitele, ale o podnikatele, který jedná v rámci své podnikatelské činnosti.

5. Jednání podnikatele vůči spotřebiteli se posuzuje z pohledu tzv. průměrného spotřebitele 7 . Tím je osoba, která má dostatek informací a je v rozumné míře pozorná a opatrná, s ohledem na sociální, kulturní a jazykové faktory. Tato definice však v žádném případě není statistickým pojmem a stanovení typické reakce průměrného spotřebitele v daném případě musí posuzovat soudy vždy v konkrétním případě. Pokud určité vlastnosti, jako je například věk, fyzická nebo duševní slabost nebo důvěřivost, vedou k snadnějšímu ovlivnění spotřebitelů obchodními praktikami nebo propagací produktů a pokud taková praktika může narušit ekonomické chování pouze u těchto spotřebitelů způsobem, který může obchodník rozumně očekávat, je vhodné zajistit přiměřenou ochranu těchto spotřebitelů posuzováním dané praktiky z pohledu průměrného člena této skupiny. Více k pojmu „zranitelný spotřebitel“ viz komentář k § 4 odst. 2 a k § 9.

6. Problematickou oblastí jsou rovněž situace, kdy určitá osoba uzavírá smlouvu jak pro své soukromé účely (tedy v pozici spotřebitele), tak pro účely svého podnikání (tzv. mixed transactions nebo dual use). Půjde typicky např. o nákup počítače, který podnikatel využívá jak pro své soukromé účely, tak např. za účelem vystavování faktur, vyřizování korespondence se zákazníky apod. Původní judikatura SDEU 8 nepřipouštěla jakoukoli ochranu spotřebitele, a to ani v případě, kdy účel pro podnikání byl pouze zanedbatelný. Postupně však tento koncept přestal opouštět 9 , což se koneckonců odrazilo i v úpravě ochrany spotřebitele v rámci směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů. Dle této směrnice, pokud je v případě smluv majících dvojí účel smlouva uzavřena za účelem částečně spadajícím do rámce a částečně mimo rámec obchodní činnosti dané osoby a obchodní účel této činnosti je natolik okrajový, že nepřevažuje v celkovém kontextu dotčené transakce, tato osoba by rovněž měla být považována za spotřebitele.

7. Další otázkou spojenou s osobou spotřebitele je fakt, zda je spotřebitelem rovněž osoba, která od spotřebitele zboží koupí („z druhé ruky“) a následně jde – v případě výskytu vady – uplatnit právo z vadného plnění přímo vůči původnímu prodávajícímu podnikateli. V těchto případech však není namístě aplikovat jednotlivá ustanovení na ochranu spotřebitele v tom smyslu, že soukromoprávní spotřebitelská smlouva vznikla pouze mezi původním kupujícím (spotřebitelem) a původním prodávajícím podnikatelem. Pokud původní kupující spotřebitel uzavře novou smlouvu s další (soukromou) osobou, pak tato nová osoba nenabývá bez dalšího práva z vadného plnění, neboť ta svědčí pouze původnímu kupujícímu spotřebiteli. Obrátí-li se tedy tato třetí osoba na podnikatele s tím, že uplatňuje právo z vadného plnění, měl by podnikatel takovou reklamaci zamítnout (a vystavit o tom potvrzení) s odůvodněním, že byla uplatněna osobou, které toto právo nesvědčí.

K odst. 1 písm. a)–e)

II. Prodávající, výrobce, dovozce a dodavatel

8. Všechny tyto osoby vystupují jako protipól osobě spotřebitele. S ohledem na nejčastěji uzavírané smlouvy zákon jako první uvádí definici prodávajícího, kterým je dle § 420 obč. zák. ten, kdo samostatně vykonává na vlastní účet a odpovědnost výdělečnou činnost živnostenským nebo obdobným způsobem se záměrem činit tak soustavně za účelem dosažení zisku, je považován se zřetelem k této činnosti za podnikatele. Dále se pro účely ochrany za podnikatele považuje rovněž každá osoba, která uzavírá smlouvy související s vlastní obchodní, výrobní nebo obdobnou činností či při samostatném výkonu svého povolání, popřípadě osoba, která jedná jménem nebo na účet podnikatele (např. zprostředkovatel, který má tudíž zásadně stejné povinnosti vyplývající ze zákona o ochraně spotřebitele jako běžný prodávající).

9. Prodávajícím je pro účely zákona o ochraně spotřebitele jak podnikatel, který prodává věci nebo jiné hodnoty určené k nabídce spotřebiteli, tak podnikatel, který poskytuje služby a který by byl v rámci soukromého práva označován jinak. Osobou odpovídající za řádné plnění povinností dle tohoto zákona tak bude nejen klasický prodejce výrobků, ale rovněž další podnikatelé, včetně realitních kanceláří, cestovních kanceláří a cestovních agentur, slevových portálů, návrhářských kanceláří, pohřebnictví, bezpečnostních agentur atd., a to přestože mohou být regulovány i dalšími veřejnoprávními předpisy, které jim stanovují další povinnosti (např. zák. č. 159/1999 Sb., o některých podmínkách podnikání a o výkonu některých činností v oblasti cestovního ruchu, zák. č. 256/2001 Sb., o pohřebnictví, ad.). K vyloučení některých služeb z působnosti zákona však srov. dále bod výkladu V. – Služby.

10. Podnikatel odpovídá nejen za jednání svého zaměstnance, ale rovněž za jednání svého obchodního zástupce, se kterým má např. uzavřenou smlouvu o obchodním zastoupení. Smlouvou o obchodním zastoupení se obchodní zástupce jako nezávislý podnikatel zavazuje dlouhodobě vyvíjet pro zastoupeného činnost směřující k uzavírání určitého druhu obchodů zastoupeným nebo k ujednání obchodů jménem zastoupeného a na jeho účet a zastoupený se zavazuje platit obchodnímu zástupci provizi. Dle judikatury „podává obchodní zástupce zastoupenému zprávy o vývoji trhu a všech okolnostech důležitých pro zájmy zastoupeného, zejména pro jeho rozhodování související s uzavíráním obchodů. Zahrnuje-li smlouva i uzavírání obchodů obchodním zástupcem jménem zastoupeného, je obchodní zástupce povinen uzavírat tyto obchody jen za obchodních podmínek stanovených zastoupeným, neprojevil-li zastoupený souhlas s jiným postupem. Nemůže-li zástupce vykonávat svou činnost, musí o tom bez zbytečného odkladu podat zprávu zastoupenému. Ani obchodní zástupce, byť uzavírá smlouvu o obchodním zastoupení jako nezávislý podnikatel, nemůže tedy naprosto opomíjet pokyny zastoupeného. Je proto na zastoupeném, zda a do jaké míry bude případné excesy svého obchodního zástupce tolerovat, zda od smlouvy odstoupí nebo smluvní ujednání rozšíří o konkrétní povinnosti a jejich plnění bude důsledně kontrolovat a vyžadovat. Obchodní zástupce v daném posuzovaném případě jednal jménem a na účet žalobce, o čemž svědčí obsah smlouvy o obchodním zastoupení i uzavřené kupní smlouvy, uzavírané obchodním zástupcem jménem žalobce a na jeho účet. Nelze proto odlišovat, kdy obchodní zástupce jedná za zastoupeného a kdy za sebe, tj. kdy vystupuje jako nezávislý podnikatel. Žalobce podle obsahu smlouvy o obchodním zastoupení připustil, aby v rámci předváděcí či prodejní akce obchodní zástupce spotřebitelům nabízel i další výrobky, které nejsou předmětem nabídky zastoupeného. Pokud obchodní zástupce při takové akci, kde v prvé řadě vystupuje jako obchodní zástupce žalobce, nabízí ještě další produkty a následně vystavuje prodejní doklady, opatřené razítkem zastoupeného, pak nepochybně všechny tyto skutečnosti ve svém souhrnu spoluvytvářejí ve spotřebiteli přesvědčení, že i tyto – obchodním zástupcem nabízené – produkty jsou předmětem nabídky zastoupeného. Pak jdou nutně k tíži zastoupeného nejen všechny následné zjištěné nedostatky, ale v neposlední řadě i s nabídkou a prodejem spojené zákonem uložené povinnosti.“ (Rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 9. 10. 2012, sp. zn. 7 A 143/2011-53.)

11. Zákon rovněž vymezuje některé další kategorie podnikatelů zasahujících do spotřebitelských vztahů, a to zejména s ohledem na jejich specifické povinnosti. Výrobcem je dle komentovaného ustanovení jednak podnikatel, který zhotovil výrobek anebo jeho součást, který vytěžil prvotní surovinu nebo ji dále zpracoval anebo který se za výrobce označil. Zákon nepřesně stanovuje, že výrobcem je rovněž osoba, která poskytla službu, což ale není zcela přesné, protože osoba, která poskytne služby, je kryta již definicí pojmu „prodávající“. Původní definice dovozce zahrnovala pouze osoby, které dovezly výrobky do České republiky, s přístupem České republiky do EU bylo nutné tuto definici upravit. Dodavatelem (někdy označovaným laicky jako subdodavatel) je každý další podnikatel, který dodal prodávajícímu výrobky, ať už přímo, nebo prostřednictvím jiných podnikatelů.

K odst. 1 písm. f)

III. Výrobek a zboží

12. V souvislosti s občanským zákoníkem č. 89/2012 Sb. došlo ke změně pojetí věci v právním smyslu. Věcí je prakticky vše, co je rozdílné od osoby a slouží potřebě lidí. Věc je chápána jako objekt (předmět) právních poměrů, tedy objekt, ke kterému mohou vznikat majetková práva. Věcí jsou tedy hmotné i nehmotné předměty, jako jsou pohledávky, zaknihované cenné papíry, ochranné známky, software, know-how ad. Občanský zákoník rovněž vymezuje, co věcí není. Věcí není předně lidské tělo ani jeho části, jedinou výjimkou je fikce v § 112, dle kterého člověk může přenechat (i za odměnu) část svého těla jinému v případě, že se jedná o vlasy nebo podobné části lidského těla, které lze bezbolestně odejmout bez znecitlivění a které se přirozenou cestou obnovují. Podobnou „novinkou“ je v novém občanském zákoníku rovněž samostatná kategorie (živého) zvířete, které již dle nové koncepce není věcí, na druhou stranu se na něj ustanovení o věcech použijí obdobně v rozsahu, ve kterém to neodporuje jeho povaze. Mezi základní definiční znaky věci patří odlišnost od osoby (lidského těla či jeho části) a živého zvířete, dále užitečnost v objektivním smyslu (tedy způsobilost přinášet hospodářský, estetický, vzdělávací užitek), u věcí hmotných pak ovladatelnost (v objektivním smyslu – tzn. objektivní možnost dostat daný předmět do sféry lidského vlivu – např. možnost využití vodní energie) a samostatná existence ve vnějším světě (tedy nikoli jako část jiného předmětu). 10

13. Dle komentovaného ustanovení je výrobkem věc určená k nabídce spotřebiteli, která může být předmětem právního vztahu, včetně práv a závazků s touto věcí souvisejících. Jedná se tedy o podobné vymezení, jak je tomu v soukromém právu.

14. Kromě pojmu „výrobek“ se však na mnoha místech zákona o ochraně spotřebitele do účinnosti novely č. 378/2015 Sb. objevoval pojem „zboží“. Pro účely soukromého práva se pojem „zboží“ objevuje např. ve směrnici 1999/44/ES, kde se (pro její účely) spotřebním zbožím rozumí všechny hmotné movité předměty, kromě zboží, které se prodává na základě výkonu rozhodnutí nebo jiných soudních opatření, vody a plynu, nejsou-li stáčeny v omezeném objemu nebo v určitém množství, a elektrické energie. Zákonodárce v občanském zákoníku č. 89/2012 Sb. však nepřikročil k takto úzkému pojetí zboží, neboť při prodeji zboží v obchodě používá pojem „věc“. Pro účely veřejného práva je možné najít definici zboží v zák. č. 235/2004 Sb., o dani z přidané hodnoty, podle kterého se zbožím pro účely tohoto zákona rozumí hmotná věc, s výjimkou peněz a cenných papírů, právo stavby, živé zvíře, lidské tělo a část lidského těla, plyn, elektřina, teplo a chlad. Za specifických podmínek se za zboží považují rovněž bankovky a mince a cenné papíry.

15. Pro účely zákona o ochraně spotřebitele však zákonodárce nepřistoupil k vymezení pojmu „zboží“, dokonce došlo novelou č. 378/2015 Sb. k vypuštění tohoto pojmu z valné většiny ustanovení zákona o ochraně spotřebitele s odůvodněním, že nová definice pojmu výrobek je pro účely zákona o ochraně spotřebitele plně dostačující, proto byl pojem zboží vypuštěn i na těchto místech jako nadbytečný.

K odst. 1 písm. g)

IV. Služba

16. Podobně jako výrobek definuje zákon i pojem „služba“. Službou je tedy zásadně jakákoliv podnikatelská činnost, která je určena k nabídce spotřebiteli (např. ostříhání vlasů u kadeřnice, vypravení pohřbu, uvaření obědu v restauraci 11 apod.).

17. Zákon nesprávně a v rozporu s evropskou legislativou (směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu) do novely č. 378/2015 Sb. vyjímal ze své působnosti služby, které jsou upravené zvláštními zákony (jde o tzv. regulované profese), a dozor nad ochranou spotřebitele svěřoval profesním sdružením nebo jiným orgánům státní správy než uvedeným v § 23. Šlo např. o advokátní služby, auditory, architekty, daňové poradce, veterináře apod. Tato výjimka však neměla své opodstatnění, neboť i na tyto služby se musí vztahovat povinnosti v zákoně uvedené. Tento nedostatek tak byl s účinností k 28. 12. 2015 odstraněn.

V. Smíšené smlouvy – výrobek nebo služba

18. V některých případech nemusí být zcela zřejmé, zda je předmětem smlouvy mezi spotřebitelem a podnikatelem výrobek jako hmotná nebo nehmotná věc, anebo služba. V těchto případech se bude smlouva posuzovat podle svého hlavního účelu. Je-li hlavním účelem smlouvy (a většinou také finančně nejnákladnějším, to však není vždy stěžejním kritériem) nákup věci (a převod vlastnického práva z podnikatele na spotřebitele), pak se bude jednat o kupní smlouvu, na jejímž základě se prodává výrobek, a to přesto, že je její součástí např. instalace nebo úprava (výměna oken, rekonstrukce koupelny). Je také důležité, zda v rámci jediné situace existují prvky různé povahy – to může znamenat buď to, že bylo uskutečněno vícero plnění, která jsou navzájem odlišná (i když spolu souvisejí), anebo to, že jde o jediné plnění, které je vzhledem k tomu, že jej zároveň tvoří prvky různé povahy, smíšené a pro naše účely je nezbytné jej kvalifikovat jako dodání zboží nebo poskytování služeb.

19. V této oblasti existuje rovněž judikatura SDEU, který se zabýval rozlišováním výrobků a služeb zejména s ohledem na daňové povinnosti subjektů (odvádění DPH). Obecně stanovil, že je nutné brát ohled na všechny skutečnosti, které daný závazkový vztah provázejí a které jsou pro takový závazek charakteristické, abychom zjistili, zda se jedná o dvě nebo několik odlišných plnění, nebo o jediné plnění. O jediné plnění se jedná zejména v případě, kdy jeden nebo více jeho prvků představují hlavní plnění, zatímco ostatní prvky jsou vedlejšími plněními; vedlejším plněním se musí rozumět plnění, které pro příjemce samo o sobě není cílem, nýbrž pouze prostředkem k získání prospěchu z hlavního plnění za nejvýhodnějších podmínek [viz např. rozsudek SDEU ze dne 2. 12. 2010, Everything Everywhere Ltd (C-276/09); rozsudek ze dne 29. 3. 2007, Aktiebolaget NN ]. O jediné plnění jde rovněž v případě, kdy dvě nebo více dílčích plnění nebo úkonů poskytnutých podnikatelem průměrnému spotřebiteli je tak těsně spojeno, že objektivně tvoří jediné nerozdělitelné hospodářské plnění, jehož rozdělení by bylo umělé. [Viz např. rozsudek SDEU Levob Verzekeringen BV ; rozsudky ze dne 6. 5. 2010, Komise v. Francie (C-94/09, Sb. rozh. s. I-4261); ze dne 11. 2. 2010, Graphic Procédé, a ze dne 11. 6. 2009, Rlre Tellmer Property sro (C-572/07, Sb. rozh. s. I-4983).]

20. Jednou z oblastí, které posuzoval SDEU, jsou restaurační služby. Soud dospěl k závěru, že se v případě, že jsou restaurační služby poskytovány na místě (k okamžité konzumaci přímo v restauraci), jedná se o službu, nikoli o prodej výrobků (jídla). Takový závazkový vztah je totiž charakterizován souborem dalších znaků a jednání a poskytnutí jídla je jen jednou ze součástí celku, ve kterém převažuje poskytnutí služeb. Dodávka připraveného jídla a pití k okamžité spotřebě je totiž výsledkem řady služeb od uvaření potravin po jeho podání zákazníkovi, zatímco ve stejném okamžiku jsou zákazníkovi nabízeny další služby, od využití samotného prostoru jídelny, šatny, příborů, nádobí apod. provozovatelé restaurací musí činit další úkony, jako je prostření stolu, nabízení a doporučování konkrétního jídla a pití zákazníkovi, přinášení jídla a pití a sklízení stolu po jídle. [Rozsudek SDEU (šestého senátu) ze dne 2. 5. 1996 – Faaborg-Gelting Linien A/S v. Finanzamt Flensburg. ]

21. Naopak reprografická činnost naplňuje znaky dodání zboží, pokud se omezuje na prosté rozmnožení dokumentů na nosiče, přičemž právo s nimi nakládat je převedeno z reprografa na zákazníka, který si kopie originálu objednal. Takovou činnost musíme považovat za „poskytování služeb“, pokud je patrné, že jsou s touto činností spojeny další doplňkové služby, které mohou být převládající v poměru k dodání zboží (s ohledem na jejich význam pro příjemce, na čas nezbytný k jejich provedení, na jejich zpracování, a na podílu na celkových nákladech), takže pro jejich příjemce představují samotný cíl služby. [Rozsudek SDEU (prvního senátu) ze dne 11. 2. 2010, ve věci C-88/09, Graphic Procédé proti Ministère du Budget, des Comptes publics et de la Fonction publique .]

K odst. 1 písm. h)

VI. Výrobek nebezpečný svou zaměnitelností s potravinou

22. Výrobek nebezpečný svou zaměnitelností s potravinou je výrobek, který spotřebitelé mohou považovat za potravinu a k takovému (původnímu) účelu jej také použít. Půjde např. o různé dekorativní předměty, jako jsou např. ozdoby, které se aranžují do mísy, dále zapalovače, svíčky, hračky, mýdla apod. ve tvaru ovoce, zeleniny, popřípadě jiných potravin. K pojmu „výrobek nebezpečný svou zaměnitelností s potravinou“ viz rovněž komentář k § 7a.

K odst. 1 písm. i) a j)

VII. Obuv

23. Definice obuvi byla do zákona o ochraně spotřebitele vložena na základě implementace směrnice Evropského parlamentu a Rady 94/11/ES ze dne 23. března 1994 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se označování materiálů používaných v hlavních částech obuvi prodávané spotřebiteli (novela zák. č. 64/2000 Sb.) s cílem zavést systém, který pomocí přesných údajů o povaze materiálů používaných v hlavních částech obuvi snižuje nebezpečí klamání spotřebitelů. Na tuto úpravu pak navazuje podzákonný předpis – vyhl. Ministerstva průmyslu a obchodu č. 265/2000 Sb., kterou se stanoví podrobnosti o způsobu označování obuvi údaji o materiálech použitých v jejích hlavních částech.

24. K jednotlivým povinnostem při označování materiálů obuvi viz komentář k § 10a.

K odst. 1 písm. m)

VIII. Křišťálové sklo

25. Definice křišťálového skla byla do zákona vložena novelou zák. č. 64/2000 Sb. v návaznosti na směrnici Rady č. 69/493/EHS ze dne 15. prosince 1969 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se křišťálového skla. Tato směrnice zejména sjednocuje označování jednotlivých výrobků z křišťálového skla tak, aby byl spotřebitel co nejlépe informován o tom, co kupuje. Na tuto definici pak navazuje právní regulace v § 18a a prováděcí technická vyhláška Ministerstva průmyslu a obchodu č. 379/2000 Sb., kterou se stanoví podmínky pro určování jednotlivých druhů křišťálového skla, jejich vlastností a způsoby označování výrobků z křišťálového skla.

K odst. 1 písm. n)

IX. Ochrana duševního vlastnictví

26. Nabízení nebo prodej výrobků nebo služeb porušujících některá práva duševního vlastnictví, jakož i skladování takových výrobků za účelem jejich nabízení nebo prodeje a dále neoprávněné užívání označení chráněného v obchodním styku je zakázáno dle § 8 zák. o ochraně spotřebitele.

27. Komentované ustanovení rozlišuje mezi samotným padělkem a napodobeninou [zák. č. 441/2003 Sb., o ochranných známkách, zák. č. 35/1965 Sb., o dílech literárních, vědeckých a uměleckých (autorský zákon)] a dále mezi porušením práva majitele patentu, užitného vzoru (zák. č. 478/1992 Sb., o užitných vzorech) nebo dalších osvědčení podle zák. č. 527/1990 Sb., o vynálezech a zlepšovacích návrzích. V neposlední řadě zahrnuje také porušení práva toho, jemuž svědčí ochrana zapsaného označení původu nebo zeměpisného označení dle zák. č. 452/2001 Sb., o ochraně označení původu a zeměpisných označení.

28. K porušení práva duševního vlastnictví srov. komentář k § 5 odst. 2, § 8 a § 8a zák. o ochraně spotřebitele.

X. Nekalé obchodní praktiky

K odst. 1 písm. o)

29. Novelou č. 378/2015 Sb. došlo k uzákonění dalších definic týkajících se nekalých obchodních praktik dle směrnice 2005/29/ES.

30. Obchodní praktikou je tedy nově výslovně způsob chování prodávajícího ve všech fázích závazkového vztahu (dokonce ještě i před ním, neboť definici obchodních praktik je nutno číst ve spojení s článkem 3, který se týká oblasti působnosti směrnice, a rovněž bod 13 odůvodnění směrnice odkazuje na obecný zákaz nekalých praktik, který by se měl vztahovat na nekalé obchodní praktiky jak během mimosmluvního vztahu mezi obchodníkem a spotřebitelem, tak i po uzavření smlouvy nebo během jejího plnění). Obchodní praktikou je rovněž způsob chování prodávajícího po uzavření smlouvy (např. v souvislosti s různými poprodejními službami nebo v souvislosti s povinnostmi z vadného plnění).

31. Forma jednání prodávajícího může spočívat v konání nebo opomenutí, ale rovněž v jednostranném prohlášení či obchodním sdělení, včetně reklamy a uvedení na trh související s propagací, prodejem nebo dodáním výrobku nebo služby spotřebiteli.

K odst. 1 písm. p)

32. Všechny výše uvedené osoby (prodávající, výrobce, dovozce a dodavatel) jsou povinny jednat v souladu s požadavky odborné péče (srov. § 5 obč. zák.). Tu zákon popisuje jako určitou úroveň zvláštních dovedností a péče, kterou lze od podnikatele ve vztahu ke spotřebiteli rozumně očekávat a která odpovídá poctivým obchodním praktikám nebo obecným zásadám dobré víry v oblasti jeho činnosti. V určitém ohledu se jedná o vágní definici, která je však vymezena určitými kritérii. Mezi ty patří zejména zvláštní dovednosti a péče, kterou lze rozumně očekávat, poctivost v obchodním styku a zásady dobré víry, to vše v oblasti, ve které podnikatel působí.

33. Určitá úroveň zvláštních dovedností a péče znamená, že podnikatel musí vystupovat náležitě jako odborník ve svém oboru a jednat lege artis . Jednání podnikatele dle zásad lege artis se samozřejmě nevztahuje jen na lékaře, ale obecně v jakémkoli oboru znamená postupovat v souladu s danými profesními povinnostmi a pravidly v daném oboru. Je to širší kritérium, než jako je např. péče řádného hospodáře, protože ten vystupuje s ohledem na své vlastní schopnosti, a pokud je nemá, má povinnost takovou odbornou osobu zajistit.

34. U podnikatele se tedy vždy při provádění jeho podnikatelské činnosti vyžaduje vyšší odbornost a péče (než jakou má například „domácí kutil“ nepodnikatel), a to nikoli obecná, ale zvláštní. Toto kritérium se posuzuje objektivně, tedy nikoli zda je daný podnikatel zručný a šikovný nebo naopak ne, ale jaká odbornost a péče je v daném oboru nutná. To, že se např. podnikatel dále nevzdělává a nerozumí novějším, technologicky vyspělejším výrobkům, se kterými pracuje, spotřebitele nemusí zajímat, a jde to vždy k tíži podnikatele. Bylo by rovněž irelevantní, kdyby podnikatel spotřebiteli např. sdělil, že on není až zas tak šikovný, nebo tuto skutečnost (že nemá potřebné znalosti) záměrně zamlčel. Na objektivní měřítko ukazuje rovněž další kritérium „rozumného“ očekávání, pokud se ovšem podnikatel přihlásí k vyššímu standardu (např. prohlásí, že má nadstandardní znalosti, které v dané oblasti nejsou obvyklé), je povinen jednat v souladu s tímto vyšším standardem. Veškeré jeho jednání musí vždy odpovídat poctivým (tedy nikoli nekalým) obchodním praktikám nebo obecným zásadám dobré víry v oblasti jeho činnosti. Nutno ovšem podotknout, že zákonodárce zde opět (podobně jako u nepřiměřených ujednání v zák. č. 40/1964 Sb., občanský zákoník) použil nesprávnou terminologii, neboť zásada dobré víry v českém právu neodpovídá dobré víře (good faith, Treu und Glauben) dle směrnice, jež je transpozicí komentovaného ustanovení.

35. Pojem „dobrá víra“ se v českém občanském zákoníku vyskytuje na několika místech, a protože se jedná o vágní právní pojem, který není definován právním předpisem, působí jeho vymezení řadu problémů. Dobrá víra se v právním řádu může vyskytnout v souvislosti se subjektivním psychickým stavem jednající osoby (a funguje tak ke korekci právních vad, přestože jednající subjekt je přesvědčen, že jedná bezvadně), nebo jako objektivní mravní kategorie (ve smyslu poctivosti, slušnosti, spravedlnosti). Jde o psychický stav, o vnitřní přesvědčení subjektu, přičemž tato dobrá víra bývá často označována jako zásada, 12 přestože se o zásadu v právním smyslu nejedná. 13 Na rozdíl od českého práva např. právo německé a švýcarské rozlišuje striktně mezi Treu und Glauben (věrnost a víra) a  guter Glaube , kdy guter Glaube odpovídá našemu pojetí dobré víry v subjektivním smyslu a pojmu Treu und Glauben by odpovídala zásada poctivosti, resp. důvěry. Rozdíl je také v tom, že pojem Treu und Glauben je obecnou právní zásadou a pojem guter Glaube (naše pojetí subjektivní dobré víry) je obecný požadavek na platnost právních úkonů. 14 Požadavek dobré víry (v objektivním smyslu, ve kterém by měl být chápán i v případě komentovaného ustanovení) je vyjádřením obecného principu spravedlivého a otevřeného jednání (fair and open dealing). 15 To znamená, že podmínky by měly být vyjádřeny zcela jasně a čitelně a že na podmínky, které by mohly znevýhodnit spotřebitele, by se měl brát zvláštní zřetel. Nicméně transparentnost sama o sobě nic neznamená, protože dobrá víra (good faith) se vztahuje jak k obsahu ujednání, tak ke způsobu jeho vyjádření. 16 Znamená to, že podnikatel nesmí v průběhu kontraktace zneužít svého silnějšího postavení nebo neznalosti spotřebitele. 17

K odst. 1 písm. q)

36. Jde o plnou transpozici čl. 2 písm. i) směrnice 2005/29/ES o nekalých obchodních praktikách, tato úprava byla do zákona o ochraně spotřebitele vložena novelou č. 378/2015 Sb. s účinností od 28. 12. 2015, neboť Evropská komise České republice vytýkala nedostatečnou transpozici výše uvedené směrnice. Nutno však upozornit právě na úskalí zavádění dalších definic do právního řádu, který je pak vystaven nebezpečí existence různých definic pro stejný institut.

37. I v komentovaném případě se totiž zjevně jedná o definici návrhu na uzavření smlouvy, který je upraven v zák. č. 89/2012 Sb., občanský zákoník. Tento kodex správně rozlišuje mezi obecným návrhem na uzavření smlouvy (nabídkou) a dále např. veřejnou nabídkou. Dle § 1732 obč. zák. je právní jednání směřující k uzavření smlouvy nabídkou, pokud obsahuje podstatné náležitosti smlouvy tak, aby smlouva mohla být uzavřena jeho jednoduchým a nepodmíněným přijetím, a pokud z něho plyne vůle navrhovatele být smlouvou vázán, bude-li nabídka přijata. V případě podnikatelské činnosti se má za to, že návrh dodat zboží nebo poskytnout službu za určenou cenu učiněný při podnikatelské činnosti reklamou, v katalogu nebo vystavením zboží je nabídkou s výhradou vyčerpání zásob nebo ztráty schopnosti podnikatele plnit (zde jde o vyvratitelnou právní domněnku, kterou je možné vyvrátit důkazem opaku). Jak uvádí Hulmák: „V praxi dochází velice často k tomu, že se někdo v rámci své podnikatelské činnosti obrací s možnostmi koupě nebo získání zboží na širokou veřejnost. Obsah takového návrhu je mnohdy natolik určitý, že vyvolává u druhé strany představu, že ona svým jednáním již akceptuje nabídku takového podnikatele a smlouva vzniká již jejím vyjádřením. Ve skutečnosti tomu tak často nebude, když existence smlouvy vyžaduje i shodu stran na dodávaném množství a té se dosáhne teprve souhlasem ze strany podnikatele (tam, kde přitom podnikatel omezuje maximální množství koupeného zboží, už shoda je).“ (Dostupné z: http://ec.europa.eu/justice/consumer-marketing/files/ucp_guidance_cs.pdf )

38. Definici obchodního sdělení je dále možné najít v zák. č. 480/2004 Sb., o některých službách informační společnosti (zákon o některých službách informační společnosti). Dle tohoto zákona jsou obchodním sdělením všechny formy sdělení, včetně reklamy a vybízení k návštěvě internetových stránek, určené k přímé či nepřímé podpoře zboží či služeb nebo image podniku osoby, která je podnikatelem nebo vykonává regulovanou činnost.

39. Je tedy otázka, jaký je rozdíl oproti definici v § 2 odst. 1 písm. q) zák. o ochraně spotřebitele. Komentované ustanovení předně paušálně považuje nabídku na uzavření jak kupní smlouvy, tak i dalších smluv (jako je např. smlouva o dílo, zprostředkovatelská nebo příkazní smlouva atd.) za nabídku ke koupi , což samozřejmě není terminologicky správně.

40. Dle Pokynů k provedení/uplatňování směrnice 2005/29/ES o nekalých obchodních praktikách 18 se za výzvu ke koupi považuje (pouze za předpokladu, že je uvedena cena a základní znaky produktu) např. reklama v novinách nebo v televizi, internetové stránky letecké společnosti s uvedením nabídek letů a jejich cen, jídelní lístek v restauraci, leták ze supermarketu s reklamou týkající se snížených cen u některých produktů, rozhlasová reklama na vyzváněcí tón v mobilním telefonu, produkt s uvedenou cenou v regálu v prodejně. Naopak obchodní komunikací, která není výzvou ke koupi, jsou např. reklamy propagující obecně značku podnikatele nebo výrobku spíše než konkrétní produkt nebo propagace určitého produktu nebo služby prostřednictvím zevrubného popisu jejich podstaty, základních znaků a výhod, aniž by byl uveden údaj o ceně.

K odst. 1 písm. r)

41. Ustanovení § 2 odst. 1 písm. r) by mělo být transpozicí čl. 2 písm. k) směrnice 2005/29/ES. Ta však – na rozdíl od české právní úpravy – používá pojem širší: rozhodnutí o obchodní transakci (tedy nikoli jen o koupi). Problém není ani tak v druhovém určení smlouvy, u které by komentované ustanovení naznačovalo, že se jedná pouze o koupi, neboť v definici je dále uvedeno, že se jedná o rozhodnutí, za jakých podmínek spotřebitel výrobek nebo službu koupí. Větší problém spočívá v tom, že rozhodnutí o koupi je pojem daleko užší než pojem rozhodnutí o (všech možných) obchodních transakcích, které spotřebitel učiní. Definici je tedy nutné v souladu se směrnicí vykládat široce a zahrnovat širokou škálu rozhodnutí, která spotřebitel může učinit nebo učiní (nebo naopak neučiní) ve vztahu k určitému výrobku nebo službě.

42. Půjde o všechna rozhodnutí před obchodní transakcí, v jejím průběhu nebo po ní, např. rozhodnutí o učinění objednávky, provedení rezervace, přijetí nabídky na uzavření smlouvy, a to i přesto, že samotné rozhodnutí nevede k uzavření platné smlouvy mezi spotřebitelem a prodávajícím nebo nemá dle práva žádné právní účinky. Jde v podstatě o i ty nejběžnější činnosti, které spotřebitelé činí v předkupní fázi – rozhodnutí o tom, zda spotřebitel do kamenného obchodu skutečně zajde, anebo rozhodnutí výrobek nekoupit, zda vstoupí do obchodu, protože před obchodem vidí lákavý plakát, zda si nechá věc předvést nebo si ji prohlédne nebo setrvá na webové stránce daného internetového obchodu.

43. Jde ale rovněž o rozhodnutí po uzavření samotné smlouvy. Sem budou spadat rozhodnutí související s uplatněním smluvních práv spotřebitele (právo na odstoupení nebo další práva ve vztahu k zániku závazku, práva z vadného plnění nebo právo přejít k jinému prodávajícímu/poskytovateli služeb).

44. Je bezpředmětné, zda skutečně došlo k narušení ekonomického chování spotřebitele nebo ne, dozorující orgán musí vždy posuzovat i pouhou pravděpodobnost takového rozhodnutí, tedy bez ohledu na to, zda k takovému rozhodnutí skutečně ze strany spotřebitele došlo či nikoli. Správní orgány by tedy měly zhodnotit konkrétní skutkovou podstatu dané praktiky a zvážit, zda tu existuje reálné riziko, že se tak spotřebitel rozhodne. To, že neexistuje důkaz o tom, že tato konkrétní praktika donutila tohoto konkrétního spotřebitele rozhodnout se určitým způsobem, není směrodatné.

K odst. 1 písm. s)

45. Podstatné narušení ekonomického chování spotřebitele znamená, že konkrétní obchodní praktika zhoršuje schopnost průměrného spotřebitele učinit informované (kvalifikované) rozhodnutí. Toto zhoršení schopnosti rozhodnout musí být podstatné, přičemž při zkoumání tohoto kritéria je zásadní pojem rozhodnutí o koupi [srov. komentář k § 2 odst. 1 písm. r)].

K odst. 1 písm. t)

46. Jde o plnou transpozici čl. 2 písm. j) směrnice (opět šlo o jednu z výtek Evropské komise v návaznosti na nesprávnou transpozici směrnice, která byla odstraněna novelou č. 378/2015 Sb.). Zákonodárce sice nepřevzal část směrnice, která hovoří o  činění nátlaku , to však vyplývá z dalších souvislostí definice, zejména omezení schopnosti učinit rozhodnutí, a to i bez fyzické síly nebo hrozby použití takové síly.

47. Silnější pozice jedné strany je typická pro ustanovení regulující ochranu slabší strany – ve valné většině případů (stejně tak jako v případě komentovaného ustanovení) půjde o spotřebitele. Ve smluvním vztahu je totiž vždy jedna strana, která má více informací nebo znalostí, ale jen v určitých případech je nutné zasáhnout, autonomii vůle těchto stran omezit a zamezit tak zneužití silnější pozice jedné ze stran.

48. Komentované ustanovení se promítá do právní úpravy agresivních obchodních praktik, a proto musí omezit schopnost spotřebitele kvalifikovaně se rozhodnout významně. Je irelevantní, zda bude spotřebitel omezen za pomoci nebo bez použití fyzické síly nebo její hrozby. Více srov. komentář k § 5b k agresivním obchodním praktikám.

K odst. 1 písm. u)

49. Komentované ustanovení definuje tzv. přeshraniční spory a je transpozicí čl. 4 odst. 1 písm. f) směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/11/EU ze dne 21. května 2013 o alternativním řešení spotřebitelských sporů a o změně nařízení (ES) č. 2006/2004 a směrnice 2009/22/ES. Jedním z cílů Evropské unie je totiž udržovat a rozvíjet prostor svobody, bezpečnosti a práva, ve kterém je zajištěn volný pohyb osob. Z tohoto důvodu přijala EU několik opatření, která mají usnadnit soudní spolupráci v civilních věcech (zejména zjednodušit formality s ohledem na rychlé a jednoduché uznávání a výkon rozhodnutí členskými státy, pro které je toto nařízení závazné).

50. Jde zejména o tyto právní předpisy:

– nařízení Rady (ES) č. 44/2001 ze dne 22. prosince 2000 o příslušnosti a uznávání a výkonu soudních rozhodnutí v občanských a obchodních věcech („Brusel I“);

– nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1896/2006 ze dne 12. prosince 2006, kterým se zavádí řízení o evropském platebním rozkazu;

– nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 805/2004 ze dne 21. dubna 2004, kterým se zavádí evropský exekuční titul pro nesporné nároky;

– nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 861/2007 ze dne 11. července 2007, kterým se zavádí evropské řízení o drobných nárocích.

K odst. 1 písm. v)

51. V průběhu let se forma spotřebitelských soutěží stala velkým nedostatkem v české právní úpravě, což umožňovalo pod záminkou propagace či reklamy obcházet zákonnou úpravu hazardních her. S ohledem na širokou definici obchodní praktiky uvedené v čl. 2 písm. d) směrnice 2005/29/ES by měla spotřebitelská soutěž spadat pod obchodní praktiku vůči spotřebiteli dle zmiňované směrnice (ke stejnému závěru dochází rovněž SDEU 19 ).

K odst. 2

XI. Osoba, která prodává spotřebiteli rostlinné a živočišné výrobky z vlastní drobné pěstitelské nebo chovatelské činnosti

52. Hlavním účelem veřejnoprávní ochrany spotřebitele je jeho bezpečnost a ochrana, kterou není možné poskytnout soukromoprávními prostředky. Z tohoto důvodu se zákon vztahuje rovněž na osoby, které vystupují v soukromoprávních vztazích jako nepodnikatelé, přesto je nutné, aby dodržovaly určité veřejnoprávní normy a aby bylo možné je za porušení takových norem postihnout. Zákon tedy vymezuje, že za prodávajícího se považuje nejen podnikatel, který splňuje všechny podmínky pro podnikání a který spotřebiteli prodává výrobky nebo poskytuje služby, ale rovněž další osoby, jako jsou fyzické osoby, které prodávají spotřebiteli rostlinné a živočišné výrobky z vlastní drobné pěstitelské nebo chovatelské činnosti anebo lesní plodiny. Nejčastěji půjde o drobné pěstitele, kteří prodávají např. ovoce a zeleninu ze své zahrádky nebo drobného chovu.

53. K možným postihům za jejich jednání srov. § 24a a komentář k němu.

Citovaná judikatura:

SDEU:

rozsudek (prvního senátu) ze dne 11. 2. 2010, C-88/09, Graphic Procédé proti Ministère du Budget, des Comptes publics et de la Fonction publique; rozsudek ze dne 25. 10. 2005, C-41/04, Levob Verzekeringen BV; rozsudek ze dne 6. 5. 2010, C-94/09, Komise proti Francii; rozsudek ze dne 11. 2. 2010, C-88/09, Graphic Procédé; rozsudek ze dne 11. 6. 2009, C-572/07, Rlre Tellmer Property sro; rozsudek ze dne 2. 12. 2010, C-276/09, Everything Everywhere Ltd; rozsudek ze dne 29. 3. 2007, C-111/05, Aktiebolaget NN; rozsudek ze dne 10. 12. 1968, 7-68, Komise Evropských společenství proti Itálii; rozsudek druhého senátu ze dne 20. 1. 2005, C-464/01, Johann Gruber proti Bay Wa AG; rozsudek pátého senátu ze dne 17. 3. 1998, C-45/96, Bayerische Hypotheken- und Wechselbank AG and Edgar Dietzinger; rozsudek ze dne 22. 11. 2005, C-541 a 542/99, Cape proti Idealservice MN RE; rozsudek (prvního senátu) ze dne 14. 3. 1991, C-361/89, Patrice Di Pinto; rozsudek (šestého senátu) ze dne 2. 5. 1996, C-231/94, Faaborg-Gelting Linien A/S proti Finanzamt Flensburg

Nejvyšší soud:

usnesení ze dne 30. 8. 2013, sp. zn. 30 Cdo 1022/2013; rozsudek ze dne 30. 7. 2003, sp. zn. 32 Odo 964/2002-98

Městský soud Praha:

rozsudek ze dne 9. 10. 2012, sp. zn. 7 A 143/2011-53

Související ustanovení:

§ 5b – agresivní obchodní praktika, § 24a – přestupky fyzických osob prodávajících spotřebiteli rostlinné a živočišné výrobky z vlastní drobné pěstitelské nebo chovatelské činnosti

Související předpisy:

§ 5, § 1732 obč. zák.

1 Srov. PODRAZIL, P. In: TINTĚRA, T., PODRAZIL, P., PETR, P. Základy závazkového práva. 1. díl. Praha: Leges, 2016.

2 Více viz POKORNÁ, D. Koncept společenské odpovědnosti: obsah, podstata, rozsah. 1. vyd. Olomouc: Univerzita Palackého v Olomouci, 2012.

3 K tomu viz např. VACEK, L. Zákon o spotřebitelském úvěru (č. 145/2010 Sb.). Komentář. Praha: Wolters Kluwer, 2015; DOHNAL, J. Spotřebitelský úvěr – praktická příručka s příklady a judikaturou. Praha: Leges, 2011.

4 Srov. TINTĚRA, T. In: TINTĚRA, T., PODRAZIL, P., PETR, P. Základy závazkového práva. 1. díl. Praha: Leges, 2016.

5 Rozsudek SDEU ze dne 22. 11. 2005, ve věci C-541 a 542/99, Cape and Idealservice MN RE; rozsudek SDEU (prvního senátu) ze dne 14. 3. 1991, ve věci C-361/89, Patrice Di Pinto.

6 V § 433 odst. 2 upravena vyvratitelná domněnka, dle které se má za to, že slabší stranou je vždy osoba, která vůči podnikateli v hospodářském styku vystupuje mimo souvislost s vlastním podnikáním.

7 Srov. KOTULA, H. Použití kritéria průměrného spotřebitele. Acta Iuridica Olomucensia. 2014, č. 1, s. 63–67.

8 Rozsudek (pátého senátu) ze dne 17. 3. 1998, ve věci C-45/96, Bayerische Hypotheken- und Wechselbank AG and Edgar Dietzinger.

9 Rozsudek SDEU (druhého senátu) ze dne 20. 1. 2005, ve věci C-464/01, Johann Gruber proti Bay Wa AG.

10 Více viz TÉGL, P. In: MELZER, F., TÉGL, P. a kol. Občanský zákoník – velký komentář. Svazek III. § 419–654. Praha: Leges, 2014, s. 197n.

11 K vymezení restauračních služeb viz následující bod výkladu „Smíšené smlouvy – výrobek nebo služba“.

12 K tomu např. HANDLAR, J. Pojem přirozených zásad právních v návrhu obecné části nového občanského zákoníku. Právník. 2006, č. 12, s. 1378.

13 K tomu více např. TÉGL, P. Poctivost a důvěra jako jeden ze základních principů evropského smluvního práva. In: PAUKNEROVÁ, M., TOMÁŠEK, M. (eds.) Nové jevy v právu na počátku 21. století. IV. Proměny soukromého práva. Praha: Karolinum, 2009, s. 99 a násl.; KNAPP, V. Velké právní systémy (Úvod do srovnávací právní vědy). 1. vyd. Praha: C. H. Beck, 1996, s. 65.

14 K tomu např. KNAPP, V. Velké právní systémy (Úvod do srovnávací právní vědy). 1. vyd. Praha: C. H. Beck, 1996, s. 65.

15 Stanovisko Lorda Binghama of Cornhill v rozsudku Sněmovny lordů ze dne 25. 10. 2001 ve věci The Director General of Fair Trading v. First National Bank plc, UKHL 52, odst. 17 [online]. Dostupné z: http://www.publications.parliament.uk/pa/ld200102/ldjudgmt/jd011025/fair-1.htm. K tomu rovněž CHRISTOU, R. Boilerplate: practical clauses. 4. vyd. London: Sweet & Maxwell, 2005, s. 149.

16 Někdy je požadavek dobré víry ve spotřebitelských smlouvách na základě směrnice 93/13/EHS označován jako hlavní (major) generální klauzule, požadavek transparentnosti pak jako „menší“ (minor) generální klauzule. Více viz MICKLITZ, H. W., REICH, N. European Consumer Law – quo vadis? [online]. Dostupné z: http://ec.europa.eu/consumers/cons_int/safe_shop/acquis/responses/micklitz_reich.pdf

17 Více viz VÍTOVÁ, B. Nepřiměřená ujednání ve spotřebitelských smlouvách po rekodifikaci soukromého práva. 2. vyd. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2014.

18 Dostupné z: http://ec.europa.eu/justice/consumer-marketing/files/ucp_guidance_cs.pdf

19 Např. rozsudek SDEU (prvního senátu) ze dne 14. ledna 2010, Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV proti Plus Warenhandelsgesellschaft mbH.

ČÁST DRUHÁ

Povinnosti při prodeji výrobků a poskytování služeb

§ 3

Poctivost prodeje výrobků a poskytování služeb

(1) Prodávající je povinen:

a) prodávat výrobky ve správné hmotnosti, míře nebo množství a umožnit spotřebiteli překontrolovat si správnost těchto údajů,

b) prodávat výrobky a poskytovat služby v předepsané nebo schválené jakosti, pokud je závazně stanovena nebo pokud to vyplývá ze zvláštních předpisů anebo v jakosti jím uváděné; není-li jakost předepsána, schválena nebo uváděna, v jakosti obvyklé,

c) prodávat výrobky a poskytovat služby za ceny sjednané v souladu s cenovými předpisy6)a ceny při prodeji výrobků nebo poskytování služeb správně účtovat; při konečném účtování prodávaných výrobků a poskytovaných služeb v hotovosti se celková částka zaokrouhluje vždy k nejbližší platné nominální hodnotě zákonných peněz v oběhu.6a)

(2) Prodávající nesmí po spotřebiteli v souvislosti s použitým způsobem placení požadovat poplatek převyšující náklady, které prodávajícímu v souvislosti s tímto způsobem placení vznikají.

6) Zákon č. 526/1990 Sb.

6a) Zákon č. 6/1993 Sb., o České národní bance, ve znění pozdějších předpisů.

Přehled výkladu:

I. Poctivost prodeje výrobků a poskytování služeb obecně (1 až 4)

II. Povinnost prodávat výrobky ve správné hmotnosti, míře nebo množství (5 a 6)

III. Povinnost prodávat výrobky a poskytovat služby v určité jakosti (7 až 11)

IV. Povinnost prodávat výrobky a poskytovat služby za určité ceny (12 až 14)

V. Povinnost ceny správně účtovat (15 až 18)

VI. Poplatek v souvislosti s použitým způsobem placení (19 až 27)

K § 3

I. Poctivost prodeje výrobků a poskytování služeb obecně

1. Princip poctivosti se naším právním řádem objevuje od nepaměti^20, objevoval se i v závazkovém právu v o. z. o. (ve znění do 31. 12. 1950), kde § 863 stanovil, že vůli lze projeviti nejen výslovně slovy nebo znameními vůbec obvyklými, nýbrž i mlčky takovými činy, které, uváží-li se všechny okolnosti, nedávají rozumné příčiny o ni pochybovati. Co do významu a účinků činů a opomenutí hleděti jest k obyčejům a zvyklostem, které platí v poctivém obchodu. Dále v § 914 o. z. o. v souvislosti s výkladem smluv bylo stanoveno, že při výkladu smluv nelpí se na slovním znění výrazu, nýbrž vyšetří se úmysl stran, a rozuměti jest smlouvě tak, jak to žádá obyčej poctivého obchodu. Jak uvádí Sedláček „… celkový obsah smlouvy je dán, ale jeho intence musí být determinována nějakým hlediskem, a toto hledisko je ‚zvyklost poctivého obchodu‘. To znamená: jak lidé jednají podle panujícího mravního názoru slušným způsobem, tak se toto prohlášení chápati…“.21Pojem „poctivost“ se pak objevuje i tehdejší judikatuře.22

2. Poctivé jednání je tedy určitý standard jednání charakterizovaný poctivostí, otevřeností a přihlédnutím k zájmům druhé strany zmíněné (konkrétní) smlouvy nebo vztahu^23. Zásada poctivosti se výslovně vyskytuje i v dalších právních předpisech, mezi něž patří samozřejmě i občanský zákoník.

3. Základní zásada aplikovatelná na všechny soukromoprávní vztahy je povinnost každého jednat v právním styku poctivě (§ 6 obč. zák.). Pokud někdo jednal nepoctivě, nesmí z takového svého nepoctivého činu těžit. Ve vztahu k závazkovým vztahům je pak poctivost upravena v rámci tzv. předsmluvní odpovědnosti v § 1729 obč. zák. Dále se v této souvislosti objevuje rovněž zásada poctivého obchodního styku, což je účelová modifikace institutu dobrých mravů pro potřeby hospodářských vztahů (k tomu více HAVEL, B. Dobré mravy a poctivý obchodní styk.Právník. 2000, č. 1, s. 51n.). Požadavek poctivosti v obchodních jednáních zahrnuje nejen poctivost v obchodě jako naplnění zásadyneminem leadere(nikomu neškodit), ale rovněž vyžaduje aktivní a profesionální výkon.24

4. Princip poctivosti, resp. důvěry, je prosazován i v současné judikatuře soudů (viz např. rozsudek Okresního soudu v Chebu ze dne 31. 5. 2010. sp. zn. 15 C 410/2009, publikovaný v Právních rozhledech č. 16, 2010, s. 599–603). Dále např. Ústavní soud v nálezu sp. zn. I. ÚS 385/07 ze dne 12. 8. 2009 poukázal na jeden z významných aspektů právního státu, a to, „… že k principu rovnosti účastníků řízení neoddělitelně patří hodnota právní jistoty a z ní vyplývající princip ochrany důvěry občanů v právo, které jsou v nejobecnější podobě obsaženy v čl. 1 odst. 1 Ústavy. Povaha materiálního právního státu potom vyzařuje rovněž s ním spjatou maximu, podle níž, jestliže někdo jedná v (oprávněné) důvěře v nějaký zákon (resp. v právo vůbec), nemá být v této své důvěře zklamán [nález sp. zn. IV. ÚS 215/94 ze dne 8. 6. 1995 (N 30/3 SbNU 227)]“. Podobně se Ústavní soud vyjádřil i ve svých dalších rozhodnutích. Konstatoval, že „… druhým principem je zásadní ochrana té osoby, která činila právní úkon s důvěrou v určitý, jí druhou stranou prezentovaný skutkový stav. Ten, kdo vyvolal určité jednání, se nesmíex postdovolávat vad jednotlivých úkonů, které sám způsobil. Uplatňování principu důvěry v úkony dalších osob při veškerém sociálním styku s nimi je základním předpokladem pro fungování komplexní společnosti (LUHMANN, N.Vetrauen. Ein Mechanismus der Reduktion sozialer Komplexität.Stuttgart: UTB, 1989, s. 1.). Důvěru je třeba pokládat za elementární kategorii sociálního života. Na jedné straně vyjadřuje vnitřní postoj odrážející eticky odůvodněné představy a očekávání jednotlivých členů společnost, na straně druhé je výrazem principu právní jistoty, který představuje jednu z fazet materiálně, tj. hodnotově, chápaného právního státu, jehož ústavně normativní výraz je obsažen v čl. 1 odst. 1 Ústavy. Naznačená konkretizace principu právního státu je oním principem, který působí na straně stěžovatelky a proti principu autonomie vůle, jehož se dovolávají obecné soudy. Je pak primárně úkolem obecných soudů najít praktickou konkordanci mezi oběma protikladně působícími principy tak, aby zůstalo zachováno maximum z obou, a aby výsledek byl slučitelný s obecnou představou spravedlnosti.“Dále uvedl, že zde došlo k „… rozporu komplexu jednání podnikatele s principem důvěry, resp. s principem právní jistoty druhého účastníka smluvního vztahu (spotřebitele). Obecné soudy musí rozpoznat působení tohoto principu, jinak by porušily základní právo stěžovatele na fair proces podle čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod“. (Nález Ústavního soudu ČR ze dne 15. 6. 2009, sp. zn. I. ÚS 342/09, nález Ústavního soudu ČR ze dne 11. 11. 2009, sp. zn. IV. ÚS 128/06.)

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zákon o ochraně spotřebitele (č. 634/1992 Sb.). Komentář.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.