Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Julie Hollandová

Náladové a protivné

Moody Bitches
The Truth About the Drugs You’re Taking, the Sleep You’re Missing, the Sex You’re Not Having, and What’s Really Making You Crazy
Julie Holland, M.D.

Copyright © 2015 by Julie Holland
Translation © Monika Kittová, 2016
© Grada Publishing, a. s., 2016

Z anglického originálu Moody Bitches. The Truth About the Drugs You’re Taking, the Sleep You’re Missing, the Sex You’re Not Having, and What’s Really Making You Crazy, vydaného nakladatelstvím Penguin Press v roce 2015, přeložila Monika Kittová

Redakce Dana Řezníčková
Korektura Barbora Srncová
Obálka Jakub Karman, Art007
Grafická úprava a sazba Tomáš Brejcha

Vydala Grada Publishing, a. s. v Praze roku 2016 pod značkou Cosmopolis jako svou 6189. publikaci

Tisk Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz

ISBN 978-80-271-9151-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-9150-5 (pdf)
ISBN 978-80-247-5640-0 (print)

Sáře Starr Wolffové,
učitelce, terapeutce a zahradnici,
která to, co měla, chtěla, a říkala, co si myslela.
A jejímu synu Jeremymu,
jehož vroucí láska a přijetí
mi dovolují kvést.

ÚVOD

Dnešní ženy jsou přehlížené a vysílené. Jsme úzkostlivé a strašně se snažíme, ale přesto jsme však deprimované a vyhořelé. Naše nálada a libido se nacházejí někde na dně propasti, naše životní energie se vyčerpává tím, jak se snažíme stihnout svou práci, rodinu a stovky „přátel“ on-line. Klademe si za vinu, že se cítíme špatně, a domníváme se, že bychom to všechno měly samozřejmě zvládat. Namlouváme si, že bychom měly být dokonalé; dokonce se snažíme, aby to vše vypadalo jako udělané bez námahy. Ve skutečnosti však nikdy nebylo záměrem, abychom fungovaly takto stabilně a staticky. Jsme od přírody dynamické, cyklické – a také náladové. Jsme náladové a protivné a v tom tkví naše síla, nikoli slabost!

Z hlediska evoluce k tomu máme docela dobré důvody; hormonální kolísání je totiž základem naší citlivosti, která nám umožňuje reagovat na okolí. Naše dynamičnost nám umožňuje být flexibilní a přizpůsobivé. Neměnnost a ztuhlost by nám přežití nezajistily. V přírodě platí, že se buď přizpůsobíme, nebo zahyneme. Jestliže budeme vědět, jak má fungovat náš mozek a tělo, budeme mít k dispozici obrovské poznání a rozhostí se v nás mír. Náladovost – to znamená citlivost, hluboký zájem o druhé a občasná naléhavá nespokojenost – představuje náš přirozený zdroj síly.

Přesto se nám tvrdí pravý opak. Od dětství jsme poučovány, že náladovost a vše, co se k ní pojí, je něco špatného. Učíme se omlouvat za své slzy, potlačovat vztek a bát se, že nás někdo označí za hysterky. Stres v životě žen a očekávání ze strany dnešního světa narušuje jejich zdraví a hormonální cykly ve velké i menší míře a následkem toho cítí spousta žen nespokojenost. Ale to lze změnit.

Kniha Náladové a protivné je vlastně návodem na to, jak vzít do svých rukou své nálady, a tím i svůj život. Když spojíme dávnou moudrost s moderní vědou, je možné zvládat nálady. Jestliže porozumíme svému tělu, svým přirozeně cyklicky působícím hormonům a tomu, jak současná medicína narušuje naše dokonale vyvážené ústrojí, pak budeme moci informovaně rozhodovat o tom, jak lépe žít.

Ženské hormony jsou neustále v pohybu. Během měsíčního cyklu se po dobu několika desítek let plodnosti proměňuje jejich hladina, nevyzpytatelně kolísají zvlášť v období dospívání a perimenopauzy, jež představují jaro a podzim života. Porovnejte to s takřka stále stabilní hladinou hormonů u mužů. Naše hormonální proměnlivost nám umožňuje být empatické a intuitivní – vůči okolí, potřebám dětí a záměrům partnera. Ženina emočnost je normální. Je známkou zdraví, a nikoli nemoci, a znamená též naši největší výhodu. Přesto se každá čtvrtá americká žena 1 rozhodne užívat psychiatrické léky, aby se emočnosti zbavila, a následky toho jsou mnohem dalekosáhlejší, než si většina z nich uvědomuje.

Ať už je to jídlo, alkohol, chemické látky, mobilní telefony nebo nakupování, spoléháme všechny na něco, co by nás v náročných obdobích poněkud otupilo. Ať už je zvolenou látkou cokoli, nabízí vítaný příslib: že jakmile ji spolknete, vše bude jiné a lepší. Nikdy však nemůžete mít dost něčeho, co téměř funguje, a vzhledem k tomu, že naším řešením jsou obvykle syntetické, a nikoli přírodní látky, přicházíme zkrátka. Máme pak pocit, že nejsme ve své kůži, že nejsme v kontaktu s tím, po čem ve skutečnosti toužíme; nejsme v pohodě doma, ani v práci, ani v roli matek, ani v roli pečovatelek svých starých rodičů. Těžce se suneme vpřed a myslíme si, že můžeme uniknout úzkosti tím, že pořád budeme mít „strašně moc práce“.

Ve své psychiatrické praxi se setkávám s tím, že mým pacientkám – podobně jako většině žen – chybějí základní informace o lécích, které užívají, a o tom, jak léky mohou ovlivňovat jejich pocity. Kniha Náladové a protivné představuje odpověď na oba problémy. Vyjmenovávám jednotlivé chemické látky a léky (uvádím, které léky mám ráda a kterým se naopak vyhýbám) a diskutuji o jejich skutečných vedlejších účincích, které jsem pozorovala – váhový přírůstek, ztrátu libida, zlhostejnění –, a o tom, co s nimi lze dělat. Otevřeně mluvím o zlepšení pohlavního života, o přímé spojitosti mezi jídlem a náladou, o rozhodnutí začít pravidelně cvičit nebo dodržovat spánkový režim a o tom pravděpodobně nejdůležitějším: o naladění se na vlastní tělo, tak abychom byly opět v kontaktu se svou přirozeností.

Když jsem před dvaceti lety začala pracovat jako lékařka, přicházely ke mně ženy, které byly zmateny svými symptomy a nevěděly, co dělat. Stěžovaly si na to, jak je těžké opět začít dobře spát, nebo se vzrušit, nebo si pořádně poplakat, ale nevěděly, co se s nimi stalo. Pomáhala jsem jim pojmenovat jejich příznaky a vysvětlovala jim, že existují léky, které jim mohou pomoci. Tenkrát je bylo mnohem víc třeba poučovat o povaze a následcích užívaných léků a také je víc držet za ruku. Závěrečných deset či patnáct minut úvodního hodinového vyšetření jsem obvykle uklidňovala plačící ženy, které se bály začít užívat něco, co jim změní chemické procesy v mozku.

Dnes ke mně chodí nové pacientky, které s jistotou vědí, že potřebují léky na nervy nebo na své nálady podobně jako jiné ženy, které znají. Chtějí ode mne pouze pomoc s výběrem těch, které se hodí konkrétně pro ně. Dříve vyjadřovaly svůj zmatek slovy: „Nechápu, proč se stále budím ve čtyři ráno,“ „Nejsem schopná vstát ráno z postele – a vlastně mi na ničem nezáleží,“ „Mám pořád vztek, a netuším proč.“ Ale během let se obsah hovoru změnil, takže začínají obvykle takto: „Můžete mi říct, jaký je rozdíl mezi Wellbutrinem a Effexorem?“, „Nevím, zda mám ADD (poruchu pozornosti), nebo OCD (obsedantně kompulzivní poruchu),“ „Znáte tu reklamu se ženou na koni, která jede po pláži?“, „Je ten nový prášek na spaním s motýlem lepší než Ambien?“ Anebo přijdou s otázkou, kterou jsem od svých dlouhodobých pacientek slyšela častěji, než si dokážete představit: „Existuje něco nového, co bych mohla vyzkoušet?“

Farmaceutické společnosti začaly v 80. letech 20. století zaměřovat reklamu přímo na spotřebitele. Nedlouho poté, v polovině 90. let, kdy jsem si otevřela soukromou praxi, už reklama nebyla tak silně regulovaná jako dřív. V televizi a v časopisech se to začalo hemžit reklamami, které propagovaly nejnovější antidepresiva a prášky na spaní. S tím jsem se vezla také, když se v 90. letech v Americe ztrojnásobilo předepisování psychiatrických léků všeho druhu následkem zmíněného účinného marketingového tažení. V roce 2006 vydělalo antidepresivum Zoloft 2 trojnásobně víc než prací prášek Tide a mně začalo být jasné, že se děje něco, co zatím nemělo obdobu. Farmaceutické firmy utratily miliardy dolarů na to, aby se normální lidské zkušenosti, jako je strach nebo smutek, proměnily v lékařsky uznané choroby. A přitom na ně nevyrábějí léky – jen si vytvářejí zákazníky. Problém netkví v tom, že máme emoce; problém spočívá v tom, že jsme přesvědčováni, že se jich pomocí léků máme zbavit.

Poslední novinka je obzvlášť 3 děsivá. Na trh s antidepresivy pronikl lék Abilify, původně vyvinutý k léčbě lidí trpících schizofrenií, a ve Spojených státech je nejvíce prodávaným léčivem, a to nikoli jen v rámci psychiatrických léčiv. Číslem jedna v lécích, které vydělávají, se tedy stalo antipsychotikum. Jako psychiatrička musím říct, že to je skutečně šílené. V klasické řečtině existuje slovo farmakon, které znamená protichůdné věci: je to jak něco posvátného, tak i lék a také jed. V medicíně se běžně traduje, že léčba má někdy horší účinky než samotná nemoc. Existuje mnoho způsobů léčení (dobrým příkladem je chemoterapie), které v menších dávkách pomáhají nebo léčí, ale ve větším množství jsou nebezpečně toxické. Rovněž platí, že máme k dispozici velmi účinné léky, jež je na místě použít u určité diagnózy, ale u jiné diagnózy působí jako zabijáci. Předepisovat antipsychotika 4 na depresi je mimořádně „mimo“, zvlášť když uvážíme rizika nevratných vedlejších účinků, jako je vznik cukrovky nebo pohybových poruch, které s sebou tento druh léčiv nese.

Obyvatelstvo Spojených států představuje 5 procent světové populace, ale „zobe“ 50 procent 5 všech léků užívaných na celé Zemi. (Spotřebujeme rovněž 80 procent všech léků proti bolesti.) Kromě toho neustále roste procento lidí, u nichž byla stanovena psychiatrická diagnóza. Je možné, že během našeho života skutečně nastala epidemie duševních nemocí a postižení, nebo jen lékaři příliš rychle sahají po svém bločku s recepty, místo aby nabídli náročnější řešení potíží svých pacientů? Lékařské časopisy jsou plné reklam jednoho druhu: vidíme tam stránky plné informací o nejnovějších léčivech a rad, jak přesně je předepisovat. Čtyři pětiny lékařských předpisů 6 na antidepresiva dokonce nepředepisují ani psychiatři, nýbrž praktičtí lékaři, a bývá obvyklé, že je navíc předepíšou pacientům, kteří ve skutečnosti diagnózu deprese nemají. A co je zvlášť znepokojivé: z výzkumu primární lékařské péče 7 vyplývá, že lékaři obecně přeceňují možnosti antidepresiv. Podléhají tak reklamě jako zbytek americké populace.

Stejně jako když své malé dcerušce nabízíte, ať si vybere mezi červenými a modrými šatičkami, díky čemuž se posunete v hovoru s ní vpřed a vynecháte fázi „Musíš si vzít šatičky“, bombardování reklamou na antidepresiva posouvá otázku od „Mám vůbec užívat antidepresiva“ ke „Které z nabízených antidepresiv mám užívat?“. Nedovolte farmaceutům, aby měnili způsob, jak se vypořádáváte se svou náladovostí. Jsem tu, abych vám řekla, že existují zdravější metody léčení deprese, úzkosti a podrážděnosti, které žádné prášky nezahrnují.

Naši náladu neurčuje jen koktejl neurotransmiterů; víc než cokoli jiného ji ovlivňuje způsob života. Jak se cítíme, můžeme zlepšit tak, že změníme své chování v oblasti stravy, sexu, cvičení, závislostí a rovnováhy mezi prací a rodinou. Když budeme brát „prášky na štěstí“ a zůstaneme při starém, má to háček, který spočívá v tom, že to není o nic lepší než zametání smetí pod koberec. Chci, abyste ten běhoun srolovali a šli ho pořádně vyklepat.

Ale nebojte se, nejde o žádnou řeholi. Začneme uvědoměním, přirozeným procesem, kdy se znovu spojíme se sebou a svým tělem. Když pochopíme, jaký mají naše nálady smysl a jak jsou užitečné, posilní nás to. Navážete-li znovu kontakt se svým autentickým, přirozeným já, pocítíte, jak je to osvobozující. Nejen pro vás, ale také pro vašeho partnera, rodinu a celé okolí.

Tato kniha začíná informacemi o našem složitém vnitřním fungování, o tom, jak věda vysvětluje, proč jsme se my ženy jako ty, které poskytují péči, vyvinuly tak, že myslíme a cítíme jinak než muži. Vysvětlím důmyslnost skutečnosti, že máme hluboké prožívání a emoce, a popíšu nebezpečí, jež nám hrozí, jestliže se od této hloubky odřízneme. Podíváme se blíže na to, proč s sebou náš osmadvacetidenní cyklus nese pláč či neukojitelný hlad (a také na to, co se s tím dá dělat) a jak perorálně užívaná antikoncepce a antidepresiva mohou narušit naše přirozené fáze touhy a propojení proto, že potenciálně vedou k tomu, abychom si vybraly „pana Nesprávného“, nebo se dokonce rozhodly si vůbec žádného partnera nevybírat.

Druhá část se zabývá vztahy a rodinou a zaměřuje se speciálně na to, jak se v náladách ženy zrcadlí kritické transformační momenty v jejím životě. Od menarché (prvních měsíčků) až k pohlavnímu životu, od mateřství k menopauze naše stále proměnlivé hormony nejen určují naše chování, nýbrž na ně též reagují. Testosteron může způsobit, že se vás zmocní touha a vy si chcete za každou cenu najít muže, ale ještě pravděpodobnější je, že když se budete stýkat s novým přitažlivým mužem, vaše hladina testosteronu následkem toho stoupne. Máme sklon si myslet, že láska a sex jsou odlišné věci, nicméně hluboce a náhle se do někoho zamilovat je fyzická zkušenost stejně intenzivní jako zkušenost s jakoukoli drogou měnící vědomí, a orgasmický sex může spustit vylučování hormonů, které změní vaši připoutanost k partnerovi a víceméně náhodné spojení poněkud zkomplikují. Uřídit první stadia vztahu je dost těžké, ale dlouhodobý svazek má zase jiné zádrhele. V Náladových a protivných najdete nezastíraná fakta o monogamii, o touze a také o tom, proč vám SSRI (tj. selektivní inhibitory zpětného vychytávání serotoninu; jmenovitě antidepresiva jako Paxil nebo Zoloft) s největší pravděpodobností neprospějí v ložnici. Vysvětluji zde rovněž fyzické a emoční důsledky těhotenství a vychovávání dětí; stát se matkou nezmění jen tělo, ale také mozek.

Změny jsou v životě žen neustálé a ze všeho nejvíc to platí o perimenopauze, což je přechodné období před koncem plodných let ženy, které v mnoha ohledech připomíná pubertální zmatky. Kniha Náladové a protivné podrobně rozebírá biologickou stránku stereotypu „pumy“ (anglicky cougar, což je termín pro starší ženy vyhledávající sexuální vztahy s mladšími muži) a obsahuje informace o bylinách a výživových doplňcích, které pomáhají zažehnat typické návaly horka a vyšlapat cestičku, která vede k míru a svobodě, jež čekají na druhé straně.

Třetí část, nazvaná Návod na přežití pro náladové a protivné, představuje manuál s pokyny a radami, jak být v pohodě v každém věku. Začíná zevrubnou definicí fenoménu zánětlivosti, která je základem takřka každého onemocnění včetně depresí. Stres a zánětlivost jsou vzájemně neoddělitelně propojené a klíčem k překonání obou je něco, o čem jste pravděpodobně nikdy neslyšely: endokanabinoidní systém. Když se octnete ve stavu takřka úplného odrovnání stresem, pomáhá vám vnitřní kanabinoidní systém dát se zase dohromady. I kdybyste nikdy nekouřily „trávu“, váš mozek a tělo používá molekuly podobné konopí, abyste byly schopny odolávat stresu, podobně jako endorfinový systém tlumí přirozeným způsobem bolest. Tyto kanabinoidy potlačují v těle záněty a reaktivitu a udržují správné fungování látkové výměny a imunity, učení i růst. Endokanabinoidní systém je zmiňován v celé této knize, protože je zapojen takřka do všeho, co děláme – jíme, spíme, cvičíme, milujeme se, rodíme nebo kojíme.

Pro nastolení a zachování duševního a tělesného zdraví je zásadně důležité dodržovat postupy popsané v Návodu na přežití; jsou určeny ke snížení stresu a zánětlivosti a ke zvětšení fantastické schopnosti našeho těla skýtat rozkoš a radost. Dozvíte se spoustu informací o tom, co znamená přirozeně jíst, takže budete moci přestat s dietami a začít jíst pro zdraví, a o tom, co to znamená normálně spát, takže si budete moci zvolit ke spánku hodiny, které tělu prospívají nejvíce. Ve skutečnosti je tomu tak, že lepší spánek, lepší výživa a pravidelné cvičení na slunci může nahradit SSRI, a to úplně. Návod na přežití obsahuje rovněž praktické rady ohledně sexu, který opravdu funguje, a pojednává o hlavních překážkách, s nimiž se ženy potýkají při dosahování orgasmu. Když se dostaneme do svého těla a máme z něho radost, ať už prostřednictvím sexu, cvičení nebo bdělé pozornosti (to je přímo technický termín!), pomáhá nám to dosáhnout rovnováhy a harmonie, jichž se dožadujeme.

Kniha Náladové a protivné představuje záchranné volání po novém způsobu života. Náš život není v souladu s přirozeností ani s přírodou. Obávám se, že čím víc se vzdálíme od toho, co je pro nás přirozené, tím budeme nemocnější. Právě naše odpojení od přirozenosti nám způsobuje patologické stavy v životě i oblasti zdraví. Potřebujeme být zase v souladu se svým tělem a přírodou kolem nás. Naše digitální kratochvíle vede k tomu, že jsme zapomněli na základní skutečnost: totiž že se cítíme lépe díky čerstvému vzduchu, slunečnímu světlu a pohybu. Každodenní střídání světla a tmy prospívá našemu spánku víc než jakákoli pilulka, ze všeho nejvíc ohrožuje naše zdraví sedavý způsob života a přicházíme o strašně moc, jestliže dovolujeme, aby se naše vztahy odehrávaly jen ve virtuálním světě.

Kniha Náladové a protivné staví na vědeckém výzkumu a k jejímu napsání přispěly i mé vlastní zkušenosti z práce s mými pacientkami. Zdraví začíná u správného pochopení a mým cílem je demystifikovat vnitřní život žen, aby mohla nastat změna. Mluvím jako psychiatrička, jako manželka, jako pracující matka dvou dětí; rady, o něž se tu dělím, fungovaly mně i mým pacientkám.

Naše tělo je moudřejší, než jsme schopné si vůbec představit, a spousta věcí, které mu škodí, spolu vzájemně souvisí. Nadměrné užívání léčiv nás připravilo o pocit kontroly a moderní život nás oddělil od regeneračních rytmů přírody. Je pochopitelné, když reagujeme na člověkem vytvořené šílenství tohoto světa slzami a frustrací; tyto pocity utrpení zároveň představují cestu ke zdraví a celistvosti. Potřebujeme být vnímavé vůči nepříjemným pocitům, a nikoli je potlačovat. Citlivost, podrážděnost a pojmenovávání našich potřeb a frustrací vede ke zlepšení našeho života.

Jakmile začneme naslouchat svému tělu a sblížíme se se svou náladovostí, můžeme začít něco dělat. Například to, že vyzkoušíme nějaký druh přírodní léčby poté, co jsme se spoléhaly jen na předepisované léky. Nebo že přehodnotíme všechny ty role, které od sebe jako od žen očekáváme. Odpověď bude pro každou z nás jedinečná. Ale všechny se potřebujeme zastavit a naslouchat, jakmile začneme být protivné. Jestliže akceptujeme své nálady, budeme nakonec šťastnější.

Musíme začít znovu, znovu se spojit se svým tělem a naučit se o ně dobře pečovat. Je na čase prakticky uplatňovat moudrost a poznání, které se nachází v přirozenosti a přírodě a v našem animálním aspektu. Kniha Náladové a protivné vám ukáže cestu a dodá vám nástroje, jež budete potřebovat k tomu, abyste se o sebe uměly dobře postarat.

ČÁST I.

NÁLADOVÉ OD PŘÍRODY

1. kapitola

Naše nálady

Vzhledem k tomu, že většinu pracovního dne trávím individuálními konzultacemi s pacienty, vystupovala jsem za uplynulá léta několikrát v televizi jako odbornice na psychiatrii. Nedávno jsem jednoho odpoledne seděla v televizním studiu naproti moderátorce zpráv a předtím, než začalo natáčení, jsme si chvíli povídaly. Působila na mne jako odvážná, energická žena, která je v kontaktu se svými emocemi. Okamžitě jsme si padly do noty a ztišeným hlasem jsme spolu vtipkovaly; potom jsem si ale všimla jejích nehtů: byly úplně okousané. Když jsem se jí na to zeptala, řekla mi, že jí psychoterapeut neustále radí, ať začne užívat „prášky na uklidnění“, ale ona že se tomu brání.

Opáčila jsem: „Možná vám úzkost pomáhá v práci. Musíte být mimořádně citlivě naladěná na to, abyste odhadla, jakou nit hovoru je vhodné sledovat, a jakou ne, a natolik vnímavá, abyste věděla, kdy a jak pokládat během rozhovoru určité otázky. Také bych tipovala, že máte trochu sklon k obsedantnímu chování, které vám pomáhá mít věci účelně uspořádané a nic neopomenout.“

Podívala se na mne, jako bych jí opravdu rozuměla, a vyhrkla: „Ano.“ Stále na mne zírala a znovu přitakala: „Ano! Jsem přesně taková: nervózní, ustrašená. Vždycky jsem taková byla. Proč bych měla brát léky na své základní povahové rysy?“

Ano, opravdu: proč?!

Víc žen než kdykoli dříve užívá psychiatrické léky, čímž se vytváří nová normalita, která vůbec není normální. Nesouhlasí s naší biologickou stránkou. Náš mozek funguje jinak než mužský mozek a díky svým hormonům jsme prostě náladové.

Ženy toho cítí víc a jsou pro to dobré důvody. Z hlediska evoluce 8 je ženský mozek utvořen tak, aby povzbuzoval k empatii, intuici, emotivnosti a citlivosti. Jsme dárkyněmi života a těmi, kdo se starají o druhé. Naše schopnost rozpoznat potřeby a nálady ostatních a reagovat na ně je klíčová pro jejich i naše přežití, je základem rodiny, společnosti a propojenosti. Potřebujeme intuitivně cítit, kdy jsou naše děti v ohrožení nebo něco potřebují nebo kdy muži v naší blízkosti mají zlé úmysly. Podřídíme se, když je to nejbezpečnější, ale rovněž agresivně ochráníme ty, které máme na starosti, ať už jsou to členové rodiny nebo přátelé.

Od žen se odjakživa vyžadovalo, aby zastávaly náročnou práci, a naše těla jsou na takovéto úkoly dobře vybavená. Ale žít s takovými mechanismy, jako je náladovost a naléhavé pocity, může znamenat každodenní zkoušky. A jako by toho nebylo málo, ještě je na nás – podobně jako na onu zprávařku – vyvíjen neustálý tlak, abychom svůj citový život a přirozenou sílu potlačovaly.

Změněné státy americké: jeden národ, kterému je zle

Za naši větší náladovost ale nemohou jen hormony. Je to též farmaceutický průmysl, který využívá tento biologický aspekt prostřednictvím reklam. Ženám se nezřízeně vnucují antidepresiva, čímž se deprese stigmatizuje jako ženské onemocnění, což vede k tomu, že muži trpící depresí pak vyhledávají lékaře řidčeji, a k tomu, že jsou ženy pobízeny, aby je užívaly denně, tak aby mohly vařit svým rodinám a zbožňovat své děti. Reklamy na antidepresiva (a na antipsychotika užívaná na depresi) se běžně objevují v ženských časopisech, jako je Good Housekeeping a Better Homes and Gardens, i v talk shows vysílaných během dne. Obvykle v nich vidíte smutně se tvářící ženu, která hledí z okna a není schopna hrát si se svými zanedbanými a mračícími se dětmi nebo si posílat textové zprávy s kamarádkami. (Jak bych byla ráda, kdyby to poslední zmíněné byl jenom vtip!) Na obrázku u jednoho inzerovaného antidepresiva znázorňujícího stav „poté“ byla žena užívající nyní ony léky, která se šťastným výrazem v tváři někomu esemeskuje. Mnoho reklam nyní povzbuzuje ženu, ať požádá lékaře, aby zvážil předepsání antipsychotika, které by se přidalo do koktejlu již užívaných prášků, poté, co po pouhých šesti zkušebních týdnech antidepresivum „nezabralo“.

Zatímco počet Američanů na antidepresivech rok od roku stoupá, v minulosti došlo ke dvěma významným skokům v prodeji. První nastal, když se v roce 1997 rozšířila reklama orientovaná přímo na spotřebitele, což zorganizovaly nátlakové skupiny farmaceutických firem. K dalšímu skoku došlo po 11. září, kdy farmaceutický trh zaútočil na ženy ještě víc. Onoho září se ženy, které jsem viděla ve své ordinaci, nacházely ve stavu akutní úzkosti a bály se o bezpečí svých manželů pracujících na Wall Street nebo svých dětí, které chodily do základních škol v centru New Yorku nedaleko útoku. Byly velmi nervózní, vylekané a neschopné usnout. Shodou okolností přišli v té době výrobci Paxilu (léčiva užívaného na depresi, obsedantně-kompulzivní poruchu a úzkost; pozn. překl.) s tištěnou reklamou, na které je zobrazená žena na přelidněné ulici svírající kabelku, se zaťatými zuby a obklopená slovy jako „potíže se spaním“ a „obavy“ a se sloganem „Milionům by bylo lépe s Paxilem“. Výrobci léčiv využili 11. září jako marketingovou příležitost. V říjnu 2011 zdvojnásobila firma Glaxo 9 (GlaxoSmithKline, jedna z největších farmaceutických firem na světě; pozn. překl.) svou reklamu 10 na 16 milionů dolarů v porovnání se říjnem 2010, kdy na reklamu vynaložila 8 milionů dolarů. To jen za jeden měsíc, kdy se do reklamy investovaly peníze na to, aby se „zaháčkovaly“ všechny ženy, které měly přirozený strach z teroristického činu. A tyto peníze se velice vyplatily. Ženy si nakoupily léky a už na nich zůstaly.

Veškerá tato reklama zaměřená přímo na spotřebitele vyvolala v mnohých z nás, zvlášť pak v lidech, kteří v 90. letech dosáhli plnoletosti, přehnaný pocit, že jsme vlastně takoví laičtí psychofarmakologové. Viděli jsme dost reklam, tak přeci musíme vědět, u kterých léků je nižší výskyt vedlejších účinků dopadajících na pohlavní život (Wellbutrin, antidepresivum, které nezvyšuje hladinu serotoninu) a u kterých je naopak hlášeno vyšší riziko náhlého úmrtí (Abilify, antipsychotikum předepisované na depresi; riziko vzniká, když jej užívají starší pacienti s demencí). Moje matka často říkávala: „Znát věci málo může být nebezpečné.“ Generace lidí narozených v 60. až 80. letech 20. století má tendenci pohotově začít užívat léky, které tito lidé dostali od kamarádů, nebo které si našli na internetu, nebo které jim dali praktičtí, a nikoli odborní lékaři; poté je rozdávají zase svým kamarádům a rodině. Jak bylo vysvětleno v New York Times 11: „Rozhodli se při léčení depresí spoléhat na svůj vlastní výzkum a vzájemné zkušenosti… podle nich je lékařské vzdělání užitečné, ale nikoli nezbytné.“

V tento okamžik užívají antidepresiva už všichni včetně jejich koček. To myslím vážně: jedna má pacientka měla vyhublou kočku, které bylo předepsáno antidepresivum Remeron, protože může vyvolávat větší chuť k jídlu. V dnešním zdravotnickém systému, opírajícím se o pojišťovny, je pro lékaře nejjednodušší způsob, jak rychle vyprovodit z ambulance pacienty, to, že jim předepíšou lék a pozvou si dalšího. To rovněž zajišťuje, že se k nim pacienti vracejí kvůli bezproblémovému předepisování dalších dávek léků. Kratší návštěvy u lékaře, jež jsou nyní normou, bohužel zároveň znamenají delší dobu, po kterou se odstraňují symptomy pomocí prášků, ale zároveň příliš málo času věnovaného skutečnému zkoumání, co by daný problém vyřešilo. Ve skutečnosti se vůbec nemluví o náročnějších, avšak zdravějších způsobech léčení symptomů. Dobrým příkladem jsou léky snižující cholesterol zvané statiny. Lékař může buď strávit dvacet minut tím, že poučí pacienta, jak má změnit své stravovací zvyklosti a jak cvičit, což by obojí mohlo snížit hladinu cholesterolu. Anebo mu může předepsat prášek, který lékaři vnutí každý obchodní zástupce prodávající léky, jenž ho navštíví v ambulanci s podnosem plným drahých pochoutek.

Tato tendence nadměrného předepisování léků dopadá zvlášť na ženy. Z řady lékařských zpráv 12 trvale vyplývá, že lékaři předepisují s větší pravděpodobností psychiatrické léky ženám než mužům, zvlášť pak ženám mezi 35. a 64. rokem života, které za nimi často přicházejí se potížemi, jako je nervozita, potíže se spánkem, sexuální dysfunkce nebo málo energie. Nedávno se mne zeptal jeden pacient, zda má užívat antipsychotikum Risperdal na svou nervozitu, protože mu jeho kolegyně v práci řekla, že jí pomohl s úzkostnými myšlenkami. Risperdal byl původně vyvinut na schizofrenii, ale lidé trpící schizofrenií tvoří pouze 1 procento světové populace. Mnohem lepší obchod byl zjevně zaměřit se na 50 procent populace: ženy. Tohle je farma-podvod v akci.

Tím ovšem nechci říci, že veškeré užívání psychiatrických léků je kontraproduktivní. Lidé, kteří ve skutečnosti tyto léky nepotřebují 13 , je užívají, kdežto lidé, kteří doopravdy trpí psychiatrickým onemocněním, zůstávají bez stanovené diagnózy a bez léčby, často kvůli socioekonomickým faktorům. Je jasné, že někdy potřebujeme použít těžký kalibr. Vegetativní deprese, které trvají celé týdny a při nichž pacienti nejsou schopni vstát z postele, sami se vykoupat nebo najíst, se nevyřeší zpytováním duše. U manických epizod, kdy člověk nespí několik dní za sebou, je třeba nasadit stabilizátory nálady. V Americe jsme se však nyní octli v situaci, kdy antidepresiva a anxiolytika (léky proti úzkosti) užívá nakonec více žen, a tím se snižuje laťka pro nás všechny v tom smyslu, že se vytváří nová normalita, která je definována pózou nezranitelnosti a emočním otupením, a co je ještě důležitější, mění se tak okamžik, kdy i ostatní ženy vyhledají chemickou pomoc.

Kosmetická psychofarmakologie se příliš neliší od plastické chirurgie. Čím víc žen má prsní implantáty, tím víc máme my ostatní pocit, že máme plochou hruď. A podobné platí o rostoucím množství žen užívajících antidepresiva a anxiolytika. Náhle jste divné, jestliže se nechováte jako vaše kamarádky, které cosi užívají, aby „se trochu otupily“, nebo vám dají něco na povzbuzení, abyste ustály všechny potíže a překážky. Stále víc žen se cítí mizerně a začne užívat psychiatrické léky, na nichž pak zůstávají mnohem déle, než měly původně v plánu. A navíc jim ani nemusí být lépe.

Náladovost byla záměrem

Vnitřní život žen je složitý a proměnlivý. Naše neurotransmitery a naše hormony – zvlášť pak estrogen – jsou neodmyslitelně propojeny. Když klesne hladina estrogenu, jako u premenstruačního syndromu (PMS), po porodu nebo v období přechodu, obvykle se zhorší i nálada. Stoupající a klesající hladiny estrogenu nám pomáhají být víc emotivní, umožňují nám snáze plakat, a dokonce se i zhroutit, jestliže jsme přetížené. V celém mozku se nacházejí estrogenové receptory, které ovlivňují naši náladu i chování, a v mozku existují složité interakce mezi estrogenem a serotoninem, což je hlavní neurotransmiter související s úzkostí a depresí. Přestože je to složitější 14, než to nyní líčím, je užitečné, když budeme serotonin a estrogen považovat za přímo úměrné. Když je hodně jednoho, je pravděpodobné, že bude hodně i toho druhého. Takže si nic nevymýšlíte. To, kde se nacházíte v plodném cyklu, jak v rámci měsíce, tak v rámci života, je enormně důležité pro to, jak se cítíte.

Serotonin můžeme definovat například jako chemickou sloučeninu v mozku, která nám sděluje, že „všechno je v pohodě“. Když by ho bylo příliš, přestaly byste mít o cokoli zájem, a když by ho bylo málo, pak by všechno znamenalo problém. Když je hladina serotoninu nižší 15 , jak se stává při premenstruačním syndromu, zvyšuje se emoční citlivost. Cítíme se méně chráněné a následkem toho jsme nevrlejší, podrážděnější a nespokojenější. Nejběžnějšími antidepresivy, jež se používají rovněž k léčení úzkosti, jsou selektivní inhibitory zpětného vychytávání serotoninu (SSRI). Jde o léky (například Prozac, Zoloft, Paxil, Celexa a Lexapro), které brání tomu, aby v mozku docházelo k přirozené recyklaci serotoninu zpátky do nervových buněk, takže se ho víc dostane k nejbližšímu neuronu. Jestliže máte hladinu serotoninu neustále uměle vysokou, hrozí nebezpečí, že přijdete o emoční citlivost, díky níž jste samy sebou. Už se tak snadno v práci nerozpláčete ani si nebudete kousat nehty až „do masa“, ale zároveň pro vás bude těžší citově reagovat na druhé a plně se s nimi propojit, zvlášť při pohlavním styku.

SSRI mají nejen dopad na chování, ale mění rovněž vnímání okolního prostředí. Jestliže vám mozek zaplavuje chemická látka navozující pocit, že „všechno je v pořádku“, budete se doopravdy snažit něco napravit? Při vyšších dávkách navozují SSRI někdy apatii a lhostejnost. Pacienti vypovídají, že cítí celkově menší motivaci 16 cokoli dělat. Když se stane, že jednu z mých pacientek „už nic nebaví“, je to pro mne známka, že nejspíš užívá nadměrnou dávku léků „na dobrou náladu“ a že je čas dávku snížit. Když si člověk chemicky navodí větší spokojenost a apatii, může to mít na jeho život katastrofální následky jak doma, tak v práci.

Někdy se stává, že když vidím pacientku s ochromující depresí nebo úzkostí, je pro ni předepsání SSRI přesně to pravé, ale i když je to na místě na začátku, nemusí se tento lék předepisovat trvale. Když se nás zmocní intenzivní pocity, nemusí být vždy snadné se v nich zorientovat, ale zároveň nám to velmi prospívá na pracovišti i doma a pro náš vývoj je to naprosto nezbytné. Jsme ustrojeny tak, abychom byly mimořádně chápavé a reaktivní, a vědět o tom znamená první krok k získání vlády nad svým vnitřním životem i zdravím.

Nemůžeme necítit

Mozek ženy se vyvíjí jinak 17 než mozek muže a tyto odlišnosti vedou k hlubokým rozdílům v tom, jak zpracováváme a dáváme najevo emoce. Oba mozky se v mateřském lůně vyvíjejí stejným způsobem, což se ale změní v osmém týdnu u chlapců, kdy začnou mít funkční varlata. Do směsi pohlavních hormonů se dostane testosteron a prudký nárůst hladiny tohoto mužského pohlavního hormonu zničí množství buněk v komunikačních centrech a podnítí růst většího množství neuronů určených k akci, agresi a pohlavnímu pudu. U mužů zabírají tyto oblasti mozku až dvaapůlkrát větší prostor než u žen.

Ještě víc změn v mozku nastává 18 po narození v období dospívání, kdy dojde k prudkému nárůstu pohlavních hormonů, a to vede k ještě větším rozdílům mezi pohlavími. Když se vyvíjí ženský mozek, vytváří se víc prostoru a víc mozkových buněk pro jazyk, sluch a paměť. Naše paměťové centrum 19, hipokamus, je větší než u mužů; možná to odráží evoluční výhodu, již představuje zapamatování si detailů emočních událostí a rozhodujícího chování našich potenciálních partnerů, zvlášť když to, co řekli, je v rozporu s tím, co se skutečně stalo. Naše vzpomínky mají vliv na naše emoce. Hipokampus může zklidnit 20 reakce amygdaly, když nám vstávají vlasy hrůzou, přičemž amygdala je oblast mozku související se strachem, agresivitou a hněvem. Muži mají amygdalu větší 21; nacházejí se v ní též testosteronové receptory 22.

Položily jste si někdy otázku, jak je možné, že nejprve vybuchnete a poté se uklidníte, ale tyto emoce se vzhledem k vašemu manželovi stále připomínají? Skutečnost, že ženy mají větší hipokampus a menší amygdalu, může přispívat k tomu, že mají větší kontrolu nad svými emočními výbuchy než muži, zvlášť jde-li o akci zahrnující strach nebo agresivitu. Možná jsme emočně zareagovaly, ale potom jsme se díky hipokampu zase vzpamatovaly.

Nežijeme však ve světě, který by takovýto druh reakce přijímal právě laskavě. Když se nacházíme akutně ve stresu 23, aktivuje se amygdala, a hipokampus se naopak deaktivuje, což je jednou z příčin, proč se nás zmocní panika a proč si nejsme s to na nic vzpomenout, jakmile se octneme pod tlakem. Největší problémy 24 nastávají s chronickým stresem, kdy se hipokampus nejen deaktivuje, ale snižuje se i počet jeho buněk. Hipokampus atrofuje 25 , již není schopen uklidnit rozbouřenou amygdalu a všechny reakce na stresory se znásobují. Tohle můžeme pozorovat u posttraumatické stresové poruchy a rovněž u každého člověka, který prochází chronickým stresem 26 .

Intuitivní vnímání motivů a pocitů 27 druhých lidí je zásadní sociální dovedností, kterou uplatňujeme podvědomě a automaticky a která patří neodmyslitelně k ženě. Čím jasněji umíme vnímat 28 známky tělesného vzrušení (kupříkladu cítit tep svého srdce), tím jsme lepší v posuzování emocí u sebe i u druhých lidí. Insula 29 , jež je považována za sídlo sebeuvědomování, empatie a mezilidských zkušeností, nám pomáhá chápat druhé a je u žen zřetelně větší 30 . Insula nám nejen pomáhá 31 zpracovávat „vnitřní pocity“, zjišťovat, jaké máme my a druzí emoce, nýbrž nám rovněž umožňuje zakoušet a rozpoznávat tělesné vjemy. To, co se často označuje za „ženskou intuici“, pomáhá odedávna ženám naplňovat jejich tradiční roli pečovatelky a živitelky. Schopnost intuitivně vycítit emoce a přání druhých pomáhala ženám lépe předpovídat, zda se muž může začít chovat násilnicky a opustit děti nebo zda naše nemluvňata mají hlad nebo je něco bolí.

Muži nejsou uzpůsobeni k takové citlivosti jako ženy. Ženy mají víc mozkových spojů 32 nejen k používání řeči a projevování emocí, nýbrž i ke zpozorování emočních nuancí a k anticipaci toho, co druzí cítí. Vzhledem k tomu, že ve schopnosti empatie existuje mezi pohlavími tak výrazný rozdíl, není to pravděpodobně jen vaše bujná fantazie, že váš přítel z padesáti procent vůbec netuší, co cítí (což se nazývá alexitymie), a ještě méně je schopen o tom mluvit. Testosteron oslabuje empatii 33 a schopnost intuitivně vycítit emoce druhých pohledem do očí. To, že si uvědomujeme potřeby druhých, nebo je naopak přehlížíme, nutně ovlivňuje, jak moc je člověk dávající, což je jeden z důvodů, proč možná partnera považujete za sobce.

Registrujeme konflikt hlubinněji než muži a rovněž nás víc stresuje. Nepochybně je část toho naučeným chováním, protože jako děvčata jsme byly často povzbuzovány víc než hoši, abychom zachovaly klid a udržely mír, nicméně zde hraje roli i výrazně biologická komponenta. Když jsou muži ohroženi, jejich tělo se dostane do režimu „bojuj, nebo uteč“ a prudce jim stoupne hladina adrenalinu, tak aby jejich svaly měly víc energie. Když jsou silnému stresu vystaveny ženy, převládá u nich často chování ve stylu „pečujte a pomáhejte“. U žen je pravděpodobnější, že se tváří v tvář nesnázím spolčí s druhými, protože větší počet znamená větší sílu a lepší možnost ochránit děti i sebe navzájem. Oxytocin, hormon 34 , který se u žen vylučuje po orgasmu a během mazlení nebo kojení, podporuje prosociální, důvěřivé chování, kdežto testosteron vybuzuje obvykle agresivitu a páření. Vylučování oxytocinu ovlivňuje ženy víc než muže, a tím nám pomáhá 35 být štědřejší a provázanější s druhými. Pomáhá nám rovněž zjistit, kdo se nachází v našem okruhu kontaktů, v našem kmeni, a kdo do něj nepatří. V nepřátelském prostředí 36 nebo s neprospěšnými kontakty může oxytocin ve skutečnosti ještě zvýšit stresové reakce, a dokonce vést k agresivnímu chování 37 vůči cizím lidem. Kupříkladu ochranná mateřská agresivita 38 je dávána do souvislosti právě s oxytocinem.

Děvčata se houfují 39 a udržují mezi sebou sociální harmonii, často prostřednictvím řeči. Když si mezi sebou udržují kontakt prostřednictvím klevetění a slovní důvěrnosti, vede to u dospívajících dívek k mohutnému vylučování dopaminu a oxytocinu. Estrogen spouští u dívek v pubertě tvorbu dopaminu a oxytocinu 40. Uprostřed cyklu je hladina těchto hormonů nejvyšší, což se projevuje také výřečností a touhou po intimitě. Ženy mají tendenci probírat 41 tíživé záležitosti se svými kamarádkami, kdežto muži zpracovávají své problémy spíše sami a beze slov. To může odrážet rovnováhu oxytocin versus testosteron. Testosteron brání mluvení a puzení se družit. Chlapci si spojují sebevědomí s nezávislostí, a nikoli se vzájemnou propojeností. Chlapci nejsou tak komunikativní ani je tolik nevykolejí konflikty a soupeření. Patří to k tomu, kdo jsou, a možná stejně tak důležité je, že i k tomu, kým se podle očekávání mají stát.

Spoje mezi oblastmi mozku 42, kde se zpracovávají emoce, jsou u žen aktivnější a rozsáhlejší. Ženy mají devět oblastí věnovaných této funkci, v porovnání s pouhými dvěma oblastmi u mužů. U žen dochází rovněž víc k bilaterálnímu zpracovávání 43 emocí v mozku, které přechází zleva doprava, zprava doleva a které propojuje analytickou a citovou oblast, kdežto muži mají tendenci zůstávat víc buď v jedné, nebo ve druhé hemisféře. Takže bychom mohli říci, že ženy používají celý mozek, kdežto muži používají pokaždé jenom jednu polovinu mozku. Ženy jsou podle všeho skutečně lepší ve zvládání více úkolů najednou 44 než muži. Muži mají nejen větší potíže se vypořádat s více prioritami, ale jsou také pomalejší a méně organizovaní než ženy, když přecházejí od jednoho úkolu ke druhému.

Mozek mužů se vyznačuje více spojeními 45 s jejich mozečkem (cerebellum), což je kontrolní centrum pohybu, takže u mužů může být kratší doba mezi spatřením a jednáním než u žen. Muži mají tendenci podávat lepší výkon než ženy 46 v úlohách zahrnujících motoriku a prostorovou orientaci, kdežto ženy jsou rychlejší v emoční identifikaci a neverbálním uvažování. My zase překonáváme muže rovněž v „nacházení ztracených klíčů“ 47; možná se nás právě proto všichni v rodině ptají, kde se co nalézá, a – což je samozřejmě důležitější – my právě proto známe i odpověď. Vzhledem k tomu, že muži byli primárně lovci a my jsme střežily ohniště, bylo zásadně důležité, abychom si pamatovaly, kde jsme naposledy našly dobrou potravu.

Je zřejmé, že diskutovat o rozdílech mezi pohlavími musíme velice opatrně, protože v rámci každého pohlaví existuje mnoho rozdílností a faktor výchovy a kultury hraje téměř stejnou roli jako vrozené vlohy. Mezi našimi přirozenými schopnostmi a tím, jak jsme byli formováni a jak nám bylo nařizováno se chovat, dochází ke vzájemnému působení, takže to vlastně ani nelze důsledně oddělit. Případové studie dětí s nejednoznačnými pohlavními orgány, které byly vychovávány jako chlapci nebo jako dívky, přestože měly i fyzické dispozice opačného pohlaví, jsou velmi vzácné, ale přesto nám pomáhají pochopit jedno: vliv biologických skutečností nelze podceňovat. Často nám naše rovnováha hladiny testosteronu a estrogenu diktuje, jak moc budeme agresivní, až se neformálně zapojíme do košíkové (nebo jestli během hry budeme úplně nepoužitelné), a to víc, než jak nám kdy rodiče vštěpovali.

Nevýhody hlubokého prožívání

Přestože jsou ženy biologicky obdařeny řadou typických vlastností, počínaje strukturou mozku a konče hormony, které jsou výhodné pro naše tradiční role v pečování a starostlivosti, má to i háček. Tytéž typické vlastnosti mohou rovněž způsobovat, že máme větší sklon k depresím a k úzkosti. V dětství neexistuje mezi děvčaty a chlapci žádný rozdíl ve větším výskytu depresivních poruch. V dospělosti je u žen dvakrát větší pravděpodobnost 48 než u mužů, že zažijí depresi, a dva- až čtyřikrát větší pravděpodobnost 49, že u nich bude diagnostikována některá úzkostná porucha, jako například panické ataky nebo generalizovaná úzkost.

Zvýšené nebezpečí 50 začíná v dospívání, když udeří puberta. Trvá do 60. roku života, kdy ustává hormonální cyklus. Přestože některé případy zvýšeného výskytu 51 deprese u žen mohou vzniknout následkem společenských faktorů, jako například tlaku na jejich vzhled, nebo jejich většího sklonu vyhledat pomoc při duševních potížích, nebo též diagnostické zaujatosti na straně lékařů, existují jasné důkazy, že značná část rozdílů v poruchách nálad mezi pohlavími souvisí s hormony.

Některé ženy více podléhají dopadům proměnlivé hormonální hladiny než jiné. Existuje podskupina žen, kterým hrozí tzv. reprodukční deprese, tj. změny nálad způsobené změnami 52 v množství vylučovaných hormonů, jako například před menstruací nebo po porodu. Jestliže jste typ trpící PMS, je u vás rovněž pravděpodobnější, že budete trpět poporodní depresí nebo náladovostí při perimenopause. Některé ženy se vyznačují specifickou citlivostí 53 na tyto hormonální změny, kdežto jiné, ty šťastnější, nikoli, což je možná dáno geny 54 řízenými měnící se hladinou estrogenu. Dobrá zpráva zní, že když se u vás hormonální hladina nemění 55, jako například po menopauze 56, zvýšené riziko depresí nehrozí. Po menopauze se toto riziko vyrovnává, zvlášť dva roky po 57 posledním měsíčním krvácení, když se vše zklidní. Je něco pravdy na představě, že roky po menopauze jsou pro mnoho žen skutečně nejlepší, a to jak v oblasti pracovní, tak osobní.

Opět bych však ráda zmínila, že pro proměnlivost nálad spojenou s výkyvy hormonální hladiny existují evoluční důvody. V první polovině menstruačního cyklu dochází k pozitivní náladě (označované jako eutymie) a dochází k ovulaci, která povzbuzuje ženu ke spojení s partnerem a k početí. Druhá polovina cyklu je depresivnější a vyznačuje se vyšší hladinou progesteronu, jež pomáhá zajišťovat bezpečí možná plozeného života tím způsobem, že v ženě vyvolává pasivitu, opatrnost a tendenci se vyhýbat nebezpečí. Hladina progesteronu, jenž se ve druhé polovině cyklu vylučuje vyšší měrou, stoupne ještě víc v případě, že bylo vajíčko skutečně oplodněno. Progesteron je hlavní hormon, který udržuje těhotenství. Podílí se na 58 premenstruačním syndromu, poporodní depresi 59 a dystymii 60, chronické subdepresi. Zvýšený výskyt depresí 61 a úzkosti během těhotenství (zvláštně v prvním trimestru) a bezprostředně po porodu nastává během rozhodujících období pro dítě, kdy opatrnější chování matky, která se zároveň více izoluje, slouží ku prospěchu dítěte a jeho přežití. Jestliže se ženy skutečně takto chovají 62, ať už tím, že si šetří vzácnou energii nebo že se vyhýbají nebezpečným situacím, pak se tyto rysy předávají dalším generacím. Ať žije Darwin.

Chování vyvolané úzkostí a depresí přežilo v našich genech celá tisíciletí kvůli adaptibilitě, jíž se vyznačuje. Nese s sebou výhodu pro přežití naše i našich potomků. Úzkostlivá a obsesivní sběračka nejen nachází více potravy, ale také se bezpečně vrátí domů. Je u ní rovněž pravděpodobnější, že uchrání děti před nebezpečím. Podobně se i žena se subdepresí rychleji stáhne z neperspektivních projektů, ať už jde o hledání potravy, nebo muže, a šetří si energii. Možná je právě tohle základem sezonní afektivní poruchy, kterou provází nižší motivace a energie v období, kdy je nejméně potravy.

Když se my ženy cítíme ohroženy 63, pomáhá nám estrogen „udržet se nad vodou“, vytrvat a poté začít znovu. Takto vlastně estrogen působí jako stresový hormon. Jeden ze způsobů, jak estrogen posiluje vytrvalost 64, je zvyšování hladiny serotoninu, což nám pomáhá, abychom se cítily neohrožené, klidnější, rozumnější a méně emocionální. Působení serotoninu je výraznější 65 při vyšší hladině estrogenu. Když prudce stoupne estrogen 66, vyvolá to 67 větší vylučování serotoninu a rovněž tvorbu serotoninových receptorů 68. Ale jak už to u většiny věcí v těle bývá, to, co vzroste, jednou zase klesne. Přirozený proces, kdy stres 69 spustí růst hladiny estrogenu, má v sobě zabudovaný mechanismus, který posléze hladinu serotoninu normalizuje 70.

SSRI představuje nejběžnější způsob léčby deprese a úzkosti, ale jestliže užíváte SSRI, a máte tudíž stabilní hladinu serotoninu, nezažíváte toto přirozené stoupání a klesání hladiny serotoninu v reakci na estrogen. Zůstáváte racionálnější a méně podléháte citům. Díky proměnlivému vylučování serotoninu jsme citlivé. SSRI naši citlivost umrtvuje.

Depresí trpí víc žen než mužů a nejspíš s tím souvisí právě estrogen. Tento hormon ovlivňuje to, jak serotonin funguje v mozku. Ženy jsou citlivější na kolísání hladiny serotoninu a více reagují na chemické látky a léky ovlivňující serotonin. Je to jedna z příčin toho, že ženy na sobě mohou víc než muži pociťovat vedlejší účinky SSRI působící na jejich pohlavní život 71. Takže to, ve které fázi menstruačního cyklu nebo perimenopauzy se nacházíte, bude mít dopad na vaši náladu v tom smyslu, do jaké míry jste podrážděné, citlivé nebo impulzivní, protože toto chování je ovlivňováno serotoninem. Jak uvidíte v následující kapitole, je normální zažívat v rámci cyklu období, kdy máte málo estrogenu, což znamená, že bude také málo serotoninu a vy se budete cítit mizerně. Je to však dočasné a je to přirozené. Není nikterak třeba, abyste tyto nálady zastíraly každodenním užíváním antidepresiv.

U lidí se závažnou depresí mohou SSRI odvést skvělou práci a musím uznat, že mé pacientky vítají jejich působení, přinejmenším zpočátku, nicméně SSRI mohou spoustu pocitů také odstranit úplně. SSRI obvykle spíše otupují negativní pocity, než aby posilovaly ty pozitivní. Když užíváte SSRI, není pravděpodobné, že budete skákat radostí a blaženě se při tom usmívat; způsobí jen, že už nebudete tolik plačtivé, podrážděné a zoufalé. Lidé na SSRI sdělují, že jim ubylo 72 mnoho dalších lidských rysů: chybí jim schopnost plakat, rozčílit se, dělat si starosti ohledně toho, jak se cítí druzí, být smutní, mít erotické fantazie, být tvořiví, být překvapení, rozhněvat se, vyjádřit vlastní emoce a znepokojovat se.

Jedna z mých nejlepších přítelkyň mi vyprávěla, jak jí byl kdysi poprvé předepsán Prozac. „Vyloženě mne to připravilo o empatii. Vzhledem k tomu, že jsem byla hodně mladá, cítila jsem se vždycky špatně, když se cítil špatně někdo jiný. O Velikonocích jsem nechávala druhé najít poschovávaná velikonoční vajíčka, protože jsem měla pocit, že o ně stojí víc než já. Vzpomínám si, že když jsem začala užívat Prozac, viděla jsem plakat nějakou ženu a pomyslela jsem si: Ta vypadá, že má nějaký problém. Ještě že se nemám tak hnusně jako ona. – Takhle se asi cítí někdo, kdo si myslí, že je zkrátka borec.“ SSRI ovlivňují zpracovávání emocí 73 a tlumí empatickou reakci. To může mít zničující dopad na schopnost vychovávat děti nebo si udržet vztahy.

Plakat a rozzlobit se je zcela v pořádku

Antidepresiva lze použít jako výchozí bod, tak aby bylo možno s úspěchem zahájit psychoterapii nebo změnit způsob života, ale jakmile se vytvoří nové a prospěšnější způsoby chování, je často možné a někdy i nutné antidepresiva vysadit 74. Jestliže si zlomíte nohu, nebudete mít přeci sádru nebo ortézu navždy. Předtím než si necháte celoživotně předepisovat SSRI, se zamyslete nad tím, že se tím vzdáte i dynamické škály emocí.

Mé pacientky užívající SSRI vám řeknou: „Vím, že ta situace byla znepokojivá. Předpokládalo se, že budu smutná, ale nebyla jsem s to plakat.“ Pláč ale není jen vyjádřením smutku. Pláčeme, když jsme frustrované, když se zlobíme, když vidíme nespravedlnost, když nás hluboce dojme lidská zranitelnost. A některé ženy se rozpláčou snáze než jiné. To je normální. Takhle fungujeme a neznamená to, že jsme slabé nebo že se neovládáme.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Náladové a protivné.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.