Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Boris Hybner

WC POCKET REVUE

WC POCKET REVUE

© Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2016
Fotografie na obálku ConvaTec Česká republika s.r.o.
Návrh a zpracování obálky Karel Mikula

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 6193. publikaci.
Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Ilustrace Boris Hybner

Počet stran 88
1. vydání, Praha 2016
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Autor a nakladatelství děkují společnosti ConvaTec Česká republika s.r.o. za finanční podporu, která umožnila vydání publikace.

ISBN 978-80-271-9155-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-9154-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-0103-0 (print)

Úvod

Je těžké chtít napsat něco, co potěší stomika, a chtít se přitom vyhnout nálepce „autor fekálního humoru“.

Přesto, nebo spíše právě proto, se snažím naši nedobrovolnou komunitu potěšit, možná občas rozesmát, ale hlavně vyjádřit snad nakažlivý nadhled. On ten nadhled pomáhá žít veseleji. Pomáhá stomické „příhody“ nazírat pod úhlem humoristických literátů. A nejen to. On po nějakém „otužovacím“ čase pomáhá jednoho dne spatřit lapálii s odlepeným sáčkem jako komickou historku. Brzy dokonce pochopíme, že naše toaletní trapasy jsou mezi přáteli oceňovány hurónským smíchem. Brzy objevíme, že jsme si osvojili jistou speciální noblesu, s níž se dá vyprávět o intimních haváriích a zároveň neztratit glanc, šarm ani sex-appeal. Stomikovy trampoty jsou totiž intimní a ve společnosti známých a přátel vykouzlí atmosféru důvěrnosti, blízkosti a bezelstné otevřenosti. Možná se dočkáte „oplátku“ v podobě doznání z pyžamových faux pas či koupelnových grotesek.

Jan Werich shledával naši národní povahu mj. poněkud brueghelovskou a v našich hovorech upozorňoval na časté užívání metafor vážících se k vyměšovacímu traktu. Národní filozofující clown si všiml, že takoví Francouzi pro svá poetická srovnání nalézají inspiraci v dolní části předku naší fysis, my Češi máme v oblibě svou část zadní. Krásná žena v tramvaji se své neméně půvabné společnici ohradila při nařčení z rodinné hamižnosti netrpělivým výkřikem: „Na prachy my prdíme!“ Zaplašil jsem představy o atmosféře domova temperamentní dámy a začal uvažovat, proč se my sami vidíme takto.

Nikdy nezapomenu na první období života se stomií. Byl jsem přesvědčen, že o mém stomictví každý ví. Že to nutně musí být na mně poznat. „Hele, jak se ten Hybner najednou nějak divně tváří. Je celej nějakej vylekanej a jako by přistiženej. Buď nemá prachy, čistý svědomí, nebo prádlo. Bacha na něj!“

Bál jsem se, že mě nepustí do tramvaje, že mě budou vyvádět z kina a když vyjdu z domu, chodník se vylidní, protože všichni, včetně romské kapely, přeběhnou na protější chodník.

Tak jsem svou samozřejmost a klídek začal hrát. Suverénní spontaneitu jsem okoukal z dopoledních amerických televizních seriálů a dotáhl jsem ji k dokonalosti americkým přízvukem z nížin Oklahomy. Předstíral jsem i nohy do O a vytrhal jsem si obočí. To zabralo.

Taky jsem se bál, že se budu bát. Že se zřítím do deprese, protože ztratím kamarády. Ale najednou se objevil kámoš všech kámošů, kámoš, o němž jsem jen slýchal, tušil ho.

Simsalabim, a byl tady. Objevil se můj tajný smysl pro humor. Ten parádní smysl pro humor, který se každému zjeví, když je opravdu, ale opravdu zle. Je tu a už mě neopustí, to spíše zbytek vlásků.

Jo! Každý člověk má humor jako svou geniální psychickou obranu. Umí se nebrat vážně. Nakonec se objeví dvojice sebezáchovných pudů: ironie a sebeironie.

Kamarád Pepa nevěděl, co má na moje plastové nadělení u boku říct. Zbledl, začal jektat, nepravidelně dýchat, opřel se o kolemjdoucího muže, který zrovna nenápadně „pomáhal a chránil“. A Pepa vyděsil i mě, protože začal mluvit spisovně. Netušil, jak jsme oba v tu chvíli byli tragikomičtí.

Myslel jsem, že se smíchy podělám. Netušil jsem, že se vzápětí opravdu podělám, aniž se hnu z místa a aniž to Pepa zaregistruje. Řekl jsem mu to. Po 4 – 3 – 2 – 1 sekundách mu to docvaklo a rozřehtali jsme se oba. Od toho 4 – 3 – 2 – 1 vstoupilo naše přátelství na nejvyšší level a rozkvetlo. Říká mi „neposero“ a já ho kopu do holeně.

Však to zkuste taky, nebojte se. Kamarádství je nezničitelný dar a zažijete tolik bujarých a drsných projevů něhy, že se v noci budete v posteli zlomyslným veselím odkopávat. Věřte tomu, kámoši se nezdají. Koho jiného můžete dnes nakopnout do holeně, aniž by vás žaloval?!

Vem parádní sako
pod něj novej sáček
usměj se, ty pako,
ták – vyletí ptáček!

To to sakra trvalo, ale konečně je slibovaná kníženka tady. Zrovna ji sakra držíte v rukou a, jak říkáme na Moravě, tož sákryš, je vaša. Jenom vaša. Sakra!

Je kapánek divná, ale mně připadá sakra originální. A lidé s originálním osudem jsou jednoduše originální ve všem, tedy i v tomto. Kdo si může dovolit konat potřebu v jedoucí tramvaji natolik noblesně, že ostatní něco tak šíleného ani ve snu nenapadne? Kdo si může dovolit kakat v posteli čtyřhvězdičkového hotelu? V biografu, na audienci u vévodkyně z Kentu, na motorce se slečnou na tandemu?

V Shakespearově Komedii plné omylů na prknech Národního divadla jsem v roli fénického kupce zrovna hrál s Martinem Pechlátem dialog ve verších. Měl jsem z toho coby mim vítr, a tak není divu, že tréma zvolila onen pověstný drastický projev prudkého fyziologického osvobození. Martin, který měl trému ještě větší, se potom mohl při představě celé situace smíchy potrhat.

Takových prekérností ovšem každý 100mik zažil více, než bývá v těch chvílích milo, že ano, drazí kolegové spolupytlíci?

Někdy veselo není. Nemyslím bezprostředně po operaci, to je dole každý. Myslím teď na fůru těch malinkých i větších „kosmetických“ havárií, onen „konec světa“ stomických premiantů, kdy potvora deprese na svou oběť třese se…

A nakonec:

Na letošním CT (ConvaTec turné) vám chci konečně představit pozdrav 100miků. 100mik by přišel do místnosti, praštil čepicí (nákupní taškou, aktovkou, prezidentským kalašnikovem), vzápětí by se usmál a hlasem plným sex-appealu by prohlásil: „Do pytle!“ s rychlou britskou úklonou podobnou laškovnému klovnutí.

Ne? Do pytle!

Pohádka

Milé děti,

povím vám smutnou pohádku se šťastným koncem. Byl jednou jeden brouk, neměl žádné jméno a ostatní broučci se mu pořád smáli.

Volali na něj Mr. Nobody, Kapitán Nemo nebo Xindl X. Záviděl všem Novákům, a že jich je. Snil o jménech jako Novotný, Navrátil, Pokorný nebo Donutil. Jednou se mu dokonce zdál sen, že dostal k Vánocům krásné jméno: Vánočník. Ale to byl jen sen. Bezejmenný brouček chřadl, bledl, bylo mu špatně, bolelo ho bříško. Jednoho dne dokonce objevil krev ve stolici. V nemocnici v Motole ho operovali a udělali mu vývod, aby mohl vyvádět jako dřív. Na jeho drobné bobky mu pořídili takový malinkatý pěkný sáček, aby bobíky neztrácel. Ostatní broučci se na něj začali usmívat a on na ně. Byl šťastný, a protože pořád ukazoval svůj milovaný sáček, začali mu říkat brouk Pytlík.

V rádiu

Vážení posluchači,

zatím nám nepište. A už vůbec nám neposílejte výplody své experimentální poezie ani své exkrementy literární.

Opakujeme, že si vážíme vašich zásilek s obsahem vám drahocenným. Opravdu oceňujeme, že nám posíláte všechny ty roztomilé hygienické pytlíčky s vlahými pozdravy, které si za klobouk nedáme, ale uložíme je do speciálního archivu a seriózně spláchneme.

Straník

Soudružky a soudruzi!

Naši kritikové po nás neúnavně metají vším, čím se obklopují, zejména exkrementy. Podle těchto skutků poznáte je…

Ano, metají je z pravé strany po našich stranících pravých stran se stranících.

Jsou pochopitelně z malých stran z Malé Strany a odmítají jít s námi na stranu velkou.

Své stranictví balí do pravicových novin, jako by neexistovaly pytlíky. Dokonce hystericky píší, že pytlíky nejsou k dostání, že je pytlíková krize!

Ano, byly chyby v zásobování, občas se tu něco posere, ale my se semkneme a proti všem nešikům se postavíme do šiku.

V televizi

Vážení a milí diváci televize Znova a znova, posíláte nám do redakce své příspěvky a my máme radost. Ale blíží se uzávěrka, od ledna nám proto už své soutěžní pytlíky neposílejte.

Z vašich pytlíků máme velkou radost. Naše ostraha má plné gumové rukavice práce, aby je ochránila před živly nekalými a nevykálenými.

Tuto sobotu bude slosování všech pytlíků a vítěz obdrží Zlatý pytlík, ostatní dostanou po pytlíku sladkých cukrlátek.

V cirkuse

Clown: „Pane, žediteli, pane žediteli, nikdy neuhodnete, co se mi stalo!”

Ředitel: „Tak co to bylo dnes, CLOWNe? Hezky se mi tu posaď.”

Clown: „Honem, než to zapomenu.”

Ředitel: „Tady máš kapesník a utři si čelo.”

Clown: „Honem honem, už už to zapomínám.”

Ředitel: „Tady máš sklenici vody na uklidnění.”

Clown: „Honem honem honem, už už už to zapomínám.”

Ředitel: „Ještě kapesník a utřít pusu.”

Clown: „Honem honem honem honem, fuíííí… A je to venku.”

Ředitel: „Nic jsem neslyšel, CLOWNe.”

Clown: „To jste nemohl, to v kalhotách…”

Ředitel: „Tak to je opravdu malér.”

Clown: „Není!”

Ředitel: „Jak to?”

Clown: „Už jsem to uklidil.”

Ředitel: „Kam?”

Clown: „Do kapsy.”

Ředitel: ???

Clown: „Do kapsičky.”

Ředitel: „A to jsi tak bezstarostný?”

Clown: „Anoo, pane žediteli. My 100mici si nemusíme dělat starosti se 100licí nikdy a nikde. 100%ně!”

Estét

Naše smysly je třeba hýčkat.

Chráníme se brýlemi, rukavicemi, ústní vodou. Ze sluchátek nám libě šumí konejšivá hudba, téměř všechny své smysly umíme ušetřit od nešetrných vlivů reality. Problémem je čich.

Máme tu parfémy úžasných značek z celého světa, ale ani ty kolikrát nezvládnou ataky toho, čím nás ve špičce přepadají plně obsazené prostředky městské hromadné dopravy.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy WC Pocket Revue.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.