Pavel Brycz

Mé ztracené město

Volary 2013

Vydalo

Nakladatelství Petr Čmerda - DriftBooks

Tolarova 355, Volary

jako e-knihu No. 3

rok vydání 2013, verze 1.0

(pouze elektronické vydání)

www.driftbooks.eu

Konverze do elektronických formátů Lukáš Vik:

www.tvorbaeknih.cz

Databook.cz

Copyright © Pavel Brycz, 2008, 2013

Fotografie © Roman Kozák, 2012

odpovědný redaktor: Petr Čmerda

ISBN 978-80-87741-06-1 (Formát PDF)

ISBN 978-80-87741-07-8 (Formát ePub)

ISBN 978-80-87741-08-5 (Formát MobiPocket)

Tobě, mami

Kdo tě naučil krokům, jež tě dovedly ke mně,

čí květ, čí kámen, čí kouř ti zradil, kde jsem?

Pablo Neruda

MÉ ZTRACENÉ MĚSTO

I.

Když mojí matce odešla plodová voda, rychle se osprchovala, pořád při tom mrkala na náramkové hodinky Prim, aby vše stihla a  já se nenarodil do vany, ale protože je neměla vodotěsné, tak se jí ručičky zastavily, a přestože jimi mrskala jak divá, už se nerozešly.

Oblékla si pak volné šaty a pospíchala na tramvaj, pořád ten samý čas, strašlivá délka čekání, když nevěděla, kdo přifrčí dřív, jestli stará červená tramvaj s dřevěnými sedačkami potaženými koženkou, anebo Já.

Tramvaj to naštěstí stihla, takže moje nastávající maminka nastoupila, lidi asi jeli do práce, anebo naopak brali z práce roha, že jich byla taková strašná fůra, já ale nebyl černý pasažér, to tedy vůbec ne, máti si koupila lístek už raději dopředu a já nebyl narozený a děti do šesti let měly jízdu zdarma. Matka se pak pověsila na madlo, rád bych to viděl, ale maminka mě nenechala vypadnout na ošklivou ošlapanou podlahu tramvaje na pupeční šňůře jak na bungee, a stála se svým vystouplým životem povznesená jak vzducholoď Zeppelin nad kyselými ksichty lidí, kteří jeli do arbeitu, anebo z něj naopak prchali, tvářili se pekelně nezúčastněně a zarytě koukali z oken, jako by zrovna tehdy bylo otázkou života a smrti hledět do stoky plné starých kočárků, pneumatik a odpadků, již tramvaj za hrkání míjela a v níž plavala hejna těch nejvypasenějších krys.

Konečně tramvaj projela kolem několika obrovitých secesních budov, vyšplhala se ulicí plnou umouněných cikánských dětí, které šutráky bombardovaly nosy nalepené na sklech tramvaje, a zastavila u nemocnice.

A maminka vystoupila, nebo byla spíš vynesena proudem těch oproti mně pekelně starých a sešlých lidí, v očích měli pořád ještě ty krysí čumáčky, co spočítali ve stoce, jež se jmenovala Běla, ale byla černá jak starý škrpál, a ti pasažéři byli fakticky chyceni smrtí a stářím, hnilobou a rozpadáním proti mně, protože oni byli už dlouho narozeni, ale já ne, i když jsem to měl taky za pár.

Pak se shrbená maminka, bránící mi oběma rukama projít úplně poprvé rodidly ženy, dobelhala do prosklených dveří příjmu starého oprýskaného špitálu, uviděla ji služba, taková hodně tlustá paní, která nikomu nikdy neublížila, a  přece neměla štěstí na lásku, a tak pořád jedla, až byla dvakrát taková jako moje těhotná maminka značky Zeppelin (tohle už vím na vlastní oči, protože jsem se jedním očkem mrkl), tak ta paní odložila vlašský salát, který v tom vedru už trochu zaváněl, položila do něj nedojedený rohlík se solí a mastnýma rukama otřela té splavené prvorodičce pot z čela a okamžitě volala porodníky.

Vyklouzl jsem z maminky jako hříbě z kobyly, ještě ji ani nepoložili na porodní stůl a já už se plácal na podlaze v hlenu a krvi. Pan doktor Krtička mě poplácal po zádíčkách a já se natáhl jak veliké hodiny, kukačky naší babičky, rozešel jsem se a začal dýchat.

A světe, div se, i ručičky na maminčiných primkách najednou začaly upalovat jako o život, asi chtěly dohnat to zpoždění.

Narodil jsem se. A to, co mě obklopovalo, bylo město. S náměstími a ulicemi pokrytými černými dlažebními kostkami, jimiž cikánské děti bombardovaly lucerny a okna, s velikou tržnicí plnou vůní z kedluben, jablek a ředkviček, s parky a topoly, s páchnoucí černou stokou s krysími čumáčky na hladině, s  divadlem se zteřelou sametovou oponou v  barvě rudé, se smradlavými vartburgy a embéčky, s velikým soudem a slepou sochou spravedlnosti, která byla sošná jak athénská bohyně, s vysokánským morovým sloupem, s hospůdkami s pivním pachem, z něhož se kroutí nosy, než úplně otupí, ale pak snese i pivní sýr a zavináče, s rychlými občerstveními plnými lidí nad gulášovou polívkou nebo chlebíčky se šunkou, sýrem, vlašákem a okurkou, s tlustými pány s aktovkami v limuzínách tater šest set trojek, s veřejnou bezpečností ve žlutočerných autech, s mužem na radnici panem Buchvaldkem, s velikou chemickou fabrikou, která páchla jako dinosauří pukavec a hrozila potencionálním výbuchem, kdy by následná tlaková vlna měla sílu tří hirošimských bomb, s dělníky se špínou za nehty a špínou v plících dělníků a dělnic, s experimentálním básníkem, jenž neuměl mluvit, ale jen psát, a tak na rub svých básní, jež pilně psal na erární papír v Městském podniku služeb, čmáral vzkazy, kdykoliv po něm někdo něco chtěl: „Mám múzu, dejte mi svátek a děte do píči!“

Město, kde mě vzala matka poprvé na projíždku v neforemném kočárku, který vypadal jak pletený košík na kolečkách, a kam jsem se narodil, vidělo pak můj křest, pan farář mi lil vodu na vlásky v Děkanském kostele Nanebevstoupení Panny Marie pod klenutou gotikou a já svým řevem posílal celý ten cirkus do horoucích pekel.

Psal se rok 1961, člověk se vystřelil poprvé do vesmíru, ale Boha tam nenašel. A mě vítalo starobylé hornické město Most s jizvami dolů v širokém okolí a na každém z těch jam svítila rudá pěticípá hvězda za splněný plán těžby. A miliony kubíků hnědého uhlí mizely v chřtánech tepelných elektráren a v jedné robotoval můj otec a týden nepřišel domů ani do šichty, jak se chválil před kamarády, že jeho sperma bylo dostatečně silné, aby nabralo správný směr a razanci a stvořilo Adama tak, jako ten Bůh, co se schoval před Gagarinem, ale stejně ho pak později krutě srazil z oblohy, stvořil prvního člověka.

Můj otec byl básník, alespoň, když byl opilý, ale jiný než experimentální poeta, který posílal všechny do píči.

Představoval si, že poezie nejsou slova, ale čin, a proto v sedmdesátých letech, když přišlo první velké zdražení a rudoši sáhli dokonce na pivo, to mateřské mléko Čechů, navštívil v noci s  kamarádem sochu v  životní velikosti, jež stála na jednom z mosteckých náměstí, a pověsil velikému vůdci proletariátu s kamennou bradkou, tvrdým jurodivým pohledem a hladkou pleší na tvrdé lebce, jenž ostrým prstem ukazoval tam, kde byl Gagarin a Bůh, na záda modrý baťoh s velkým rozhořčeným nápisem na bílé čtvrtce: „Táhni domů, je tu draho!“

Bezvadnej fór, jak to dneska vidím, ale tehdy mě připravil o déle než týden o otce. Táta totiž byl strašný bordelář, vzal si na svoji diverzní akci baťůžek, ve kterém nechal lístek z hodinářství se jménem i adresou, takže si pro něho přijeli do elektrárny v Komořanech, dvěma tajným se nechtělo jít až na pás s  uhlím vším tím mourem, procházet hlučným a zašpiněným provozem a zasvinit si obleky, a tak si nechali zavolat soudruha Brixiho na vrátnici,

Jenomže to jako by to tím tlampačem zrovna vytroubili, táta hned věděl, kolik uhodilo, však hlásili o jeho leninském činu i na Svobodné Evropě, a tak začal utíkat rovnou v modrákách a pracovních bagančatech, vzal to přes zadní bránu, zdrhal přes zablácené pole k vlakové zastávce, ale policajti nebyli dnešní, pochopili, že se něco děje, a tak skočili do šestsettrojky a vyrazili na zastávku vlaku, kde ho prostě čapli.

Pozdě otec pochopil, že by bylo bezpečnější psát experimentální poezii a posílat všechny radši do píči než do Sovětského svazu.

Nějaký čas pak zase doma chyběl a matka se stejně jako v den mého narození spoléhala na sebe.

Četla mi tehdy pohádky Tisíce a jedné noci a od té doby nežili už pro mě na zemi zvířata, ale jen v kočky, psy, pavouky, včely a osly proměnění lidé, neboť takovou sílu pro mě mělo vyprávění sličné Šeherezády z úst matky.

Naši fenku Bessie jsem pak natrvalo vykázal z koupelny, když jsem se koupal, aby na mě nezírala, protože moje nahota byla mužská a její nahota by byla ženská, snad i hrozivě, nesnesitelně, velmi ženská, vzhledem k tomu, že psí život urazí po roce sedm let, takže kdyby se svlékla z kouzla, jež jí odsoudilo do chundelatého roucha španělského kokra, zůstal bych jako opařený studem.

Ta fenka, které zůstaly lidské oči, pak byla moje první láska. Ani by mě nenapadlo, abych se choval jako nezodpovědné dítě, pověsil ji na krk matce a utíkal do světa klukovských her, prchal před jejími něžnostmi, jimiž mě častovala v divokém parku plném neřestí, kde se dosyta vyběhala a pojedla odporných hoven, lidských, psích a někdy snad i obrů z nebe, neboť měly božský rozměr, ty grimasy, když mi vtiskla polibek ta královna koprofágie, zhnusené škleby, jež mi dodnes vyvolají pobavený smích při prohlížení starých fotek, nic z toho, ani věčné ostudy, kdy se jako obranářka zahryzla do zadnice mladíka, jenž se mrskal za keřem v trávě na slečně, jež ječela blahem, a pak na mě svolával tisíc sakrů, neboť z úleku pustil něco, co měl držet, nic z toho mě nepřesvědčí, abych litoval, že jsem potkal na krátkou chvíli – co rok – to skok sedm let, bytost, jež mi poprvé zlomila srdce.

Žil jsem tehdy na zemi, ještě ne v hlavním městě Chile. Můj otec v  černé prašné díře lopatou házel čertova hovínka na široký dopravníkový pás a překračoval olejnaté louže, když kráčel nahoru a plival mour, aby ukázal zdravé bílé zuby, a trochu černoch, pak ve sprše bledá tvář, v horké vodě rudoch se svou druhou lící, anebo pavián, ten pláštíkový, z člověka zvířetem se taky stával, šel nahoru a utíkal, na honěnou hrál si s vozem funebrácké barvy a zapadal do cely předběžného zadržení, anebo do výčepu, kde bezruký a beznohý výčepní čepoval desítku, to není mýtus, na vlastní oči jsem ho viděl, jak ústy otáčí kličkou pípy a servírka v zástěře s prsy jako balóny roznáší píva, jen očima ji každý ochmatával, tak jako výčepní, to lidské torzo, člověk rozbitý jak socha z antiky, prý střelmistr v lomu, kterému výbuch pohřbil to, co sochám neschází, ale mužům ano, a přece dokázal ten chlap zatnout zuby a naplnit správnou míru mému otci i všem těm, kteří se schovali před světem, jako se schovávají básníci.

Ten den, o kterém mluvím, ten strašný den mé první smrti, doběhl jsem do výčepu a táhl jsem vzpouzejícího otce pryč, ne, neměl jsem chuť vyplakat se na hrudi ceckaté servírky a zmáčet ji slzami, ani jsem nechtěl snášet uznalé řeči kumpánů u stolu otce, že jsem už větší než bývají dětské rakve a mé vlasy září jako Staropramen. S vodítkem prázdným, zchudlým o moji přítelkyni, o Bessie z Tisíce a jedné noci, táhl jsem otce do čtvrti, kam se v tuto dobu nikdo neodvažoval, aspoň ne nikdo, komu svítily vlasy jako mně, anebo opilé oči jako mému otci. Tam veřejná bezpečnost nechala věci být, ať stanou se, jak slepý osud zavelí, a tam končily stopy psí.

„Počkat, počkat,“ volal pan Holomíček, prostatik a přítel mého otce. „Běžím z  pánů a  slyším, co se stalo. Tohle nemůžete řešit násilím!“

Podíváme se s otcem na sebe jako dva cizinci.

Nikdy jsme nevěděli, že jsme schopni krevní msty. On měl své atentáty na kamenného Lenina a já své osamělé sny.

Teď tedy do cirku hodili lovce a my jsme lvi.

Ještě jsem cítil na rtech polibek mé fenky, ještě jsem viděl, jak se keře hlohu v parku vlídně kývají, ještě jsem slyšel její dech, ještě se mihl tmavorezavý stín přes cestu jak dvojník plaché lišky.

A pak jsme běželi po pavlači smradlavého činžáku, po čichu pádil jsem, vedl jsem naši krutou smečku, žádná překážka nepostavila se nám do cesty, vždyť u dveří i zámky chyběly a pak jsme vtrhli do místnosti s ohni, černé skvrny od dýmu poskvrnily kdysi bílé stěny, tam našli jsme je všechny, ty kousky naší Bessie, koukaly z očí cikánské rodiny, šest harantů a otec, břichatá matka před slehnutím a nevidomá babička s mázdrou přes oči. V teplácích vysoko přes břicho stál tu černý divous v síťovaném nátělníku, měl v ruce kudlu a my náhle nevěděli, co si na nich vzít. Z jejich úst jsem cítil všechna hovna, jež pozřela Bessie, z jejich pórů namoklou psí srst a v očích už nebylo ani stopy po lidskosti, všechnu ji vzali drahé Bessie tím, že ji sežrali.

Ta rvačka, která se strhla, však netrvala ani půl minuty, náhle na prošlapaném linoleu netekla krev, ale voda a obrovská černovlasá žena s vyrážkou v obličeji, kterou způsobují dcery, co krásu ubírají, se chytila za vystouplý život, crčelo z ní jako z prasklého bojleru a lapala po dechu. Fena i dítě chtěly ven v tu samou chvíli. Zvracela nám pod nohy a já zavřel oči… když jsem je otevřel, můj otec křičel na cikána s nožem a ženu pokládal na stůl s nohama doširoka roztaženýma a pokrčenýma v kolenou. Slepá matka muže si nechala mým otcem vést své roztřesené ruce rodičce mezi nohy. Křičeli jsme všichni, zsinalý pan Holomíček musel na záchod na pavlači, ale stejně se pomočil – a pak jsem viděl v krvi tu hlavu, ne psí, ale lidské holčičky.

II.

A 30. září 1975, to mi bylo čtrnáct, šli jsme se se třídou mrknout na stěhování gotického kostele, kde mě křtili a který podle šuškandy naše vláda odmítla prodat Američanům, kteří ho chtěli rozřezat na dílky a pak ho složit jako puzzle někde v New Yorku nebo Chicagu, Detroitu nebo L.A.

Aby ten kostel nemuseli zbourat kvůli dolům na hnědé uhlí, stejně jako se snažili odepsat celé město a strhnout všechny ty staré chátrající budovy ve jménu pokroku, odřízli chrám od základů, naložili masu bez oken s vybrakovanými vnitřnostmi a sdrátovanou jako šněrovačky a rokokové sukně na soustavu koleček a začali šnečí rychlostí lifrovat o 841,1 metru dál, sjížděl z kopce a veliké žluté písty brzdily to jeho klouzání, ten inženýry s vysílačkami na chrámové lodi jak na kapitánském můstku ostře sledovaný pohyb, stáli jsme a zírali celou hodinu, abychom viděli pohyb o pár centimetrů, v životě jsem neviděl nic tak vzrušujícího, jako je sotva postřehnutelný pohyb času, já nevím, dodnes se mě ptají různí intelektuálové, jak mě změnilo, že jsem žil v takových novodobých Pompejích a daleko pomaleji, než se snášel tam popel z Vesuvu, na mě padal v úlomcích rozbitý čas, šťourají do mě, jaké následky na sobě pociťuju, že moje místo, to životní teritorium, tajemné genius loci bylo jen pohyblivými písky a já byl jen surfař na saharské vlně, jenž se snažil udržet stabilitu, ale nevím, co bych jim měl říci, prostě já a mí čtrnáctiletí báječní kámoši jsme stáli a zírali na cikánský kostel, který si to šinul někam, jako by práskl do koní a chtěl začít od nuly znovu. Nebyli jsme v depresi a nikdo z nás se ze zoufalství nevrhl pod kola projíždějícího kostela. Fakticky.

Vím, že i pro ten chlad, se kterým jsme sledovali, jak se náš svět rozpadal na kusy a zapadal do bažiny jak dům Usherů Edgara Allana Poa, mají mí intelektuální přátelé vysvětlení, byli jsme druhá generace naplaveniny z celé republiky, která přišla rubat uhlí a  osídlit opuštěné domy po poválečném odsunu Němců, ale ani ve čtrnácti, ani v osmnácti, ba ani dnes nežiju v abstraktních paradigmatech historiků, psychologů, urbanistů či sociologů, mé vzpomínky nejsou šedé, jak mi přisuzují jejich úvahy, eseje a odborné práce, ale tak barevné, jak se jen vzpomínky odváží být.

Jednoho dne za mnou přišel spolužák Csesznok, takový kvítko, co nabízel od šesté třídy spolužačkám padesát korun za to, když mu ukážou ve sklepě frndu, a stovku, jestli k tomu přidají i kozičky, a zeptal se mě, jestli chci na vlastní oči vidět nahatý Židovky s bobrem. Nahatý Židovky jsem vidět chtěl a bylo mi fuk, jestli s kožichem nebo bez něj.

Jenom jsem nevěděl, co za to bude chtít, měl ale dobrou náladu a pozval mě na čumendu grátis. Snad se i kapku bál jít na tu výpravu sám, museli jsme se totiž dostat do opuštěného areálu staré fabriky Trioly, kde se dřív vyráběly podprsenky, ale dnes tam u oprýskaných zdí mučili gestapáci v parádních černých uniformách s  nažehlenými puky, ve vysokých vyleštěných botách a v sexy čepicích s dlouhými prýmky a odznáčkem smrtihlava krásné ženy.

Mysleli jsme s Csesznokem, tím maďarským Židem, jehož dědeček přišel rubat uhlí do Mostu z Tatabanye, že spadneme ze střechy, když ke zdi nastoupilo asi patnáct žen v pruhovaných mundůrech trestankyň a pak na ně vysoký důstojník zuřivě a nahlas šprechtil něco německy a ony se začaly rychle svlékat.

Csesznok si sáhl do kalhot, začal pumpovat a pekelně se mu třásla ruka, když mi neochotně podával dalekohled. Ale ani mně nebylo nejlíp. Já jsem totiž v životě neviděl tolik nahých ženských těl, hm, vlastně jsem neviděl do té doby ani jednu nahatou ženu, ta cikánka, kterou můj otec odrodil na stole a kudlou odřízl pupeční šňůru, měla na sobě šaty. Musím přiznat, že jsem se celý chvěl, cítil jsem, jak mi stoupá červeň do tváří a maminka by asi podle toho hned poznala, že dělám něco, co se nesmí, a vážně to nechci dělat, kdyby tak šlo nedělat to, ale já musím, já prostě musím, je to silnější než já a nemůžu si pomoci, a tak i když bych se hanbou nejradši propadl, anebo spadl ze střechy bývalé fabriky s podprdami, nedalo mi to a já se koukal jak omámený skrz dalekohled i mimo něj na ty houpající se plné prsy a boky, široké kejty i štíhlé nožky, na dlouhé krky vystříhaných žen jsem hleděl s nadšením, na klíny rusé jako Leninova bradka, černé jako uhlí i světlé jako moje vlasy, a pak se stalo něco nelidského, náckové pod námi vzali hadice a začali ty ženy na mraze pod námi kropit vodou a těm ženám naběhly bradavky a křičely jako divé a Němci se chechtali takovým divným mužským smíchem a  Csesznok vedle mě úpěl a sípal a nakonec se vzepjal, nedokázal jsem ho zadržet, byl bych mu zacpal ústa, kdybych věděl, co provede, ale on zařval jako tur a v  rozkroku se mu objevila mokrá skrvna, jenže tím výkřikem nás prozradil, takže ty krásné Židovky dole spustily jek a ten německý důstojník na nás začal sprostě volat česky a náckové na nás zamířili hadice a snažili se nás proudem studené vody smést ze střechy.

Prozrazení jsme hybali ze střechy pryč, skákali jsme z vysoké zdi Trioly a oba jsme měli v očích ta krásná ňadra, boky, zadnice a klín, slova, která jsme hledali ve škole v jednom kuse v Pravidlech českého pravopisu, protože jsme při nich zažívali nepopsatelné vzrušení, ale teď už tomu byl konec, teď už jsme spatřili, co se skrývá pod slovy a skutečnost předčila všechna pojmenování, mně navíc přibylo slovo nové: bobr, protože, když jsem viděl, tak jsem pochopil, a byla jiná doba než dnes, tehdy ještě bobři nemizely jako vymírající druh. Pryč s pravidly, křičelo to ve mně, život tak barevný jako klíny mladých Židovek na dvoraně bývalé fabriky na podprsenky, jež se proměnila v malou pevnost Terezín, pro nás právě začal.

A Csesznok raněný láskou se trochu loudal, trochu se mu lepily červené trenýrky a oči potažené mázdrou se blaženě zavíraly. Skoro by si lehl, jak byl slastně unavený.

„Arbeit macht frei,“ míjeli jsme jednu z továrních bran s německým nápisem.

Rozuměli jsme mu, ale nevěřili.

Kdepak pro nás by tam mělo stát: „Liebe macht frei!“ Anebo „Liebe macht ehefähig!“

III.

Přesunutý kostel se stal dějištěm podivných schůzek, tam Csesznok lákal dívky a platil jim ty pajdy za bobra a kilčo za kozičky, někdy jsem se s tlukoucím srdcem připojil a hulili jsme retka a spolužák přinesl odporný víno, při kterém se holkám křivily pusinky.

S těma holkama to podle mého soudu nemělo vejšku, těm tedy zavřená fabrika na podprsenky vůbec nechyběla, jedna se jmenovala Martina, druhá Irena a třetí Zuzana a já málokdy věděl, která je která, chichotaly se a neustále si něco šeptaly, mrkaly na Csesznoka a jednou jedna, nevím která, začala šíleně kňučet a oznámila Csesznokovi, že mu dneska nic neukáže, protože to dostala a navíc se zamilovala a ukázala na mě, že tedy jako do mě, Csesznok se mi poškleboval a já se styděl, uši mi hořely, kokršpanělka Bessie mě mohla milovat, to ano, nesměla do koupelny, ale i polibek, když byla dostatečně rychlá a já před smrdutým čenichem včas neucukl, jsem jí dokázal odpustit, ale co s tím, když se mě tahleta holka s ofinou, co vypadá jak kluk, rozhodla mít ráda? Nějak jsem nevěděl, kam s očima, strašně jsem se za ni styděl, pod kostelní klenbou bylo chladno, gotickými okny bez vitráží jen s výztuhami profukovalo a  ona měla na sobě pruhovaný tričko a  bílý trenýrky, kterými prosvítala dámská vložka, vypadalo to jako suspenzor, vlastně mi někdo, o jehož pohlaví jsem sice nemohl pochybovat, vyznal poprvé lásku, ale já o takovouhle lásku za mák nestál, radši bych lásku jako ve filmu, aby k tomu hrála hudba a černé oči se zpod dlouhatanánských řas dívaly psím pohledem fenky zespoda a třeba i trochu vlhly a plné rty se pootevřely a bublinka sliny praskla jako praská čerstvě napadaný sníh a bílé zoubky zranily do krve můj ret, až bych se zahnaný do kouta, na úplném konci vesmíru, vrhl do náručí té ženy a v polibku šťastně přistál.

„Vystrojíme vám svatbu,“ navrhl Csesznok a holky nadšeně zapištěly. „Támhle na tý straně byl oltář, pojďte tam!“

Holky se rozeběhly na všechny strany a za chvíli přinesly nějakou kytici, věneček a vlečku z pytloviny.

„Neblbněte, to je blbost, já se nechci ženit ani jako!“

„Tram ta da tam, tramta ta da tam!!!“ zpíval Csesznok

Mendelsohna.

Vytrhl jsem se, nakopl ho do biskupa a prchal, běžel jsem přes haldy písku v chrámové lodi a padal, brodil se vápnem, kopal do kýblů a převracel zednické panky, za mnou s děsivým rykem běžely mé pronásledovatelky, vyběhl jsem z kostela, vlastně spíš zpod kostela, protože pořád to byl jen skelet, který neměl zabudované základy a běžel jsem a běžel, už mě nikdo nedohonil a celý zchvácený jsem doběhl domů.

Období nevinnosti však muselo jednou i v tom nomádském kostele skončit, tam, kde naše parta hrála své nedospělé hry a zednické i restaurátorské práce stály celé věky, jednoho dne jsme za haldou písku uviděli holý zadek, jak se mrskal nad druhou holou zadnicí a v žádném z nás by se krve nedořezal, protože tady se bez Mendelsohna oddali dva chlapi a svatebním ložem jim byla udusaná zem a odsvěcený kostel, kterým profukovalo, byl jejich zámkem lásky, který neměl klíč a nebyl zamčený na tři západy.

Viděli jsme něco, co jsme vidět nechtěli a pak už jsme nikdy do kostela, ve kterém bydlí vítr, nešli, spolužák Csesznok sice zjistil z chytrých knih, že to nebolí, to všechno, co spolu ti dva dělali, a prý ve vězení je to docela normální, když opravdoví chlapi nemají své ženy, a kdo je odsouzený na doživotí, už to třeba ani jinak neumí, tak tihleti dva to měli zřejmě na doživotí, ale já poprosil svého otce, ať za Leninem s batohem nikdy nechodí a vůbec nechá komouše na pokoji, protože by se mohl zase dostat do vězení a to není vůbec o co stát.

„Proč? Co tě to najednou popadlo?!“ podivil se otec a lžíce se zelňačkou se zastavila u otevřených úst.

Ale nechtěl jsem nic vysvětlovat, protože jsou věci, o kterých se u večeře nemluví.

Pár dní nato jsem pak stál před novým chrámem mé víry, velikou budovou s věžičkami z červených cihel a zíral na nápis hauptkomando gestapo? nad temnými mohutnými dveřmi s obrovskou mosaznou klikou a cítil podivné rozechvění, snad trochu trému, strach, nervozitu. Občas kolem mě projel černý mercedes gestapa a šofér zatroubil na černou angorku, jež jim přeběhla přes cestu. Z  tlampačů na stožárech se linul monotónní hlas, vyjmenovávající nekonečný seznam popravených na kobyliské střelnici a já se odhodlal konečně vylovit srdce z trenek a vzít za kliku skřípající jak kotevní řetěz Titanicu, na jediný nádech vystoupat do prvního patra po širokém špatně osvětleném schodišti a nahoře jsem vzal za kliku moderních prosklených dveří a vstoupil do místnosti plné polic s knihami.

„Ahoj, přeješ si?“ změřila si mě slečna za pultem z leštěného dřeva, za ní stály registračky s úzkými zásuvkami a před ní ležela na pultě sklenička s propisovačkami a tužkami, vedle ní veliké hranaté razítko.

„… Jaromír Kolda, zastřelen jako nepřítel Říše…Petr Aksamit… Jana Koblasová…,“ zaléhalo sem pootevřeným oknem z tlampačů.

„Ehm, chtěl bych chodit do knihovny,“ hlesl jsem a letmo pohlédl na knihovnici.

Vypadala jako herečka Irena Kačírková a vypadat jako ona byla tedy rozhodně pochvala, ještě by mohla vypadat jako Jana Brejchová, a to by tedy rozhodně u mě a mého spolužáka Csesznoka taky něco znamenalo, ale ona právě že jako by z oka vypadla Ireně Kačírkové, a na tu já byl odborník a fanda, vždyť jsem kvůli ní nevynechal jediný díl televizního kursu francouzštiny „Parlez vous francais“ a její plné svůdné rty – byť jsem je neviděl v barvě – jakmile vyslovily velmi zakulacenou samohlásku, mě uváděly do stavu extáze.

Je fakt, že slečna knihovnice neměla pařížský střih šatů úzce obepínající boky, ani podprsenku s košíčky do jehlanu, mám za to, že vůbec neměla pod halenkou podprsenku, ale její nahé prsy jí tedy vůbec nedělaly ostudu a držely se zpříma.

Vlasy měla tmavé na mikádo, mírně zvlněné a oči - pro barvoslepé a majitele černobílých televizorů - zelené. Černé kalhoty jí slušely, i když to byly tesilky a tesilky, co já vím, neslušely nikdy nikomu.

Nechápal jsem, proč je knihovnicí a ne slavnou filmovou hvězdou. Anebo aspoň mladou začínající herečkou, která čeká na svoji příležitost. Ale je fakt, že venku zuřila heydrichiáda a nevím, co by hrála v komparsu se svojí nádhernou tváří a bezvadnou postavou. Kvůli téhle holce bych si přál, aby do našeho města vtrhly produkce s filmy s Oldřichem Novým a Adinou Mandlovou, Lídou Baarovou a Natašou Gollovou, ale zatím se tu pořád jenom krvavě bojovalo, střílelo u Buzuluku, na Dukle, dobýval Berlín a osvobozovala Praha, vypalovali se Lidice a sám jsem byl předevčírem jako nadějný komparsista zastřelen u zdi statku a zahrabán do hromadného hrobu.

Asi jsem se příliš zabral do svých myšlenek, protože na mě slečna knihovnice houkla a podávala mi propisku a nějaký formulář.

„Haló, vzbuď se! Tak tohle vyplníš, necháš podepsat rodičům a poplatek je padesát korun.“

„Ano, prosím…“

Podíval jsem se na formulář a znejistěl.

„Ale tady je napsané: dětské oddělení.“

„No, jistě,“ usmála se slečna Kačírková, „nebo ti snad bylo patnáct? Máš občanku?“

„Hm, ne, to ne, ale…,“ zamračil jsem se. „Dětský knížky mám dávno za sebou!“

I  pro nacisty v  Lidicích jsem byl už moc velkej na převýchovu v Německu, režiséři mě obsadili do role „nejmladšího z lidických mužů“ a tahle možná o šest let starší holka mi chce půjčovat pohádky?! Ne, pohádky, ne, vzpomněl jsem si na fenku Bessie a na matčino čtení z Tisíce a jedné noci.

Zoufale a prosebně jsem se zadíval na knihovnici.

„A nešlo by to, abych chodil do dospělýho? Prosíííííím!“

„Dobrá,“ pokývala hlavou,“ průkazku ti vystavím do dětského, jak to má být, ale půjčovat tě nechám i v dospěláckým, ano?! Koneckonců, patnáct ti bude za chvíli, že…?

„Ano…ano… hurá…,“ zajásal jsem.

Byl jsem jí moc vděčný. Moc a moc. Taky jsem ji miloval jako Irenu Kačírkovou. Ale moji lásku zjeví až spánek, pyžamo a bílé prostěradlo.

„Ale od zítřka celý příští týden nechoď,“ usmála se na mě ještě krásná knihovnice nádherně bělostnými zuby, „máme totiž zavřeno kvůli filmařům. Budou u nás točit pražské velitelství gestapa v Petschkově paláci.“

„Aha, viděl jsem ten nápis nad vchodem,“ přikývl jsem.

„… Vladislav Vančura, zastřelen jako nepřítel Říše…“

přilétlo pootevřeným oknem, ale už jsme to nevnímali. Nikdo ze čtenářů zabraných do knížek ani nevzhlédl.

„Budu mít taky roli,“ zarděla se spanilá knihovnice a dlaní si uhladila černé mikádo. Všiml jsem si, že měla krásné dlouhé prsty a taky už nebyla slečna. Šťastný muž!

„Budu zapisovatelkou výslechů na gestapu,“ vysvětlila.

No, jasně, vidět její dlouhé štíhlé prsty, mohlo mi to být jasné hned. A až jí posadí za starobylou underwoodku, oblečou jí do uniformy gestapačky s  kravatou mlsně vyplazenou přes její prsy a ona bude ťukat prstíky do kláves, spousta mužských diváků v kinech po celém světě, bude mít divokou noc.

Csesznok měl pravdu, myslím si, když vycházím z hlavního stanu gestapa a nechám zatoulanou angorku přejít, abych se pak obrátil a šel domů jinou cestou, šťastnější oklikou, kde na hlavu mi nespadne nic, zpuchřelý okap ani slepý granát nešikovného komparsisty, ani popílek z komína krematoria, stát se čtenářem v naší knihovně je pro dospívajícího muže totéž co pro muslima cesta do Mekky.

IV.

A pak k nám zvážnělým a téměř dospělým klukům přišli do školy hledat dobrovolníky, pravé Němce, vyšší blonďáky s modrýma očima, kteří chtějí bojovat za svou zemi, a my světlovlasí jsme všichni nadšeně povstali, stáli s  vypnutou hrudí rovně jako svíčky a ukazovali se pánům v parádních kožených bundách, takových, jaké měli snad jen v tuzexu a o jakých jsem snil, ale jež jsem kvůli otcově válce s Leninem nemohl nikdy mít, a ti usměvaví chlápci se zářivými úsměvy, co neustále žvýkali a odhalovali krásné zuby, voněli jako maminka, když se chystá na rodičovskou schůzku, což byla jediná vzácná příležitost, kdy mohla vytáhnout voňavku a hezké šaty, no, a navrch ti pánové mluvili anglicky, tou řečí, která nám zněla jako řeč pravých mužů a kovbojů a chtěli jsme se jí moc a moc učit, namísto jazyka Rusáků, co byl samé

„ďáďa“, „míša“, „sáša“ a podobné změkčilosti, takže jsme si při něm připadali vždy jako bratrstvo šišlalů.

Kudrnatá slečna tlumočnice nám hbitě překládala a byla krásná jak Židovky, jenom zkrátka oblečená, v upjaté růžové blůzce s širokou květovanou sukní, takže zrovna jako by před námi stála svlečená, když já a spolužák Csesznok jsme měli zkušené rentgenové oči.

Vtipkující pánové nás všechny blonďáky měřili, zkoumali náš chrup, a hlavně hleděli, jestli máme správně blankytně modré oči a plavé vlasy.

Můj židovský spolužák Csesznok neměl v tomhle výběru sebemenší šanci. Věděl to a posmutněl.

Ale já neměl čas všímat si jeho zklamání, protože mě pánové okamžitě vybrali.

Slečna tlumočnice pouze zajela do mého dlouhého plavého hára a  přetlumočila otázku zubícího se elegána v  kožené bundě: „Jsi ochotný shodit tuhle kštici? Příplatek za ostříhání 100 korun!“

Věděl jsem, že budu mít problémy s otcem, který byl plešatý, a přece srdcem vlasatý bítlsák, a protože sám by se nikdy dobrovolně vlasů nevzdal, zakazoval mi kadeřníka, ale taky mi bylo jasné, že otec bývá doma jen na krátké oddechové časy, než zase udělá nějaký žert na úkor komoušů, a my zůstaneme s matkou zodpovědní sami za sebe, a proto jsem přikývl.

„Za kilo se nechám oškubat třeba dohola,“ prohlásil jsem.

A tak začala moje kariéra v armádě. Stal jsem se se spolužáky kanonemfutrem na západní frontě. Katczynski a jeho přítel Pavel Baumer nás učili jako šarže jak přežít mezi vybuchujícími šrapnely a jak se rychle zakopat polní lopatkou do hlíny, abychom přežili.

Po oholení strojkem jsme vypadali všichni stejně, Csesznok se nám vysmál, kuřata z Xaverova nás překřtil, ale vím, že nám záviděl. Čekaly nás peníze a sláva.

Denně po nás stříleli Francouzi a padali jsme ústy do bláta. Ale nechodili jsme do školy a  vyfasovali jsme opravdické kvéry s bodáky.

Taky kočku tlumočnici jsem mohl vídat rentgenovýma očima obden.

Produkce amerického filmu „Na západní frontě klid“ zaplatila plných dvacet natáčecích dní v našem městě. Dvacet dlouhých dní jsem se v uniformě mohl se spolužáky válet v blátě za ohnivých a ohlušujících pyrotechnických efektů. Dvacetkrát jsem taky jako nezkušený zelenáč padl.

A protože jsme v mundůrech a helmách vypadali všichni stejně, mohli jsme umírat zas a znova. V našem případě nemuseli filmaři hledat nové tváře. Plavovlasý štíhlý mládenec ostříhaný na ježka směl na frontě 1. světové války padnout třeba stokrát.

A tak začal můj frontový příběh. Ulicemi města pochodovaly všechny armády světa, vyhazovaly do povětří historické secesní budovy i barabizny z romské čtvrti, v jedné ulici se dal potkat generál Svoboda s hrdiny od Sokolova, ve druhé pochodovat wehrmacht a zpíval „hurah nach Engeland“, obrněné transportéry generála Pinocheta mířily k paláci prezidenta Allenda, Židé ve varšavském ghetu zoufale povstali proti nacistům, aby raději umřeli jako lvi, než byli utraceni v Osvětimi jako ovce.

Od svých čtrnácti do osmnácti, kdy exploze postupně kosily moje město, jsem sloužil v mnoha armádách a pro všechny jsem umřel. Položil jsem svůj život za plat komparsisty snad tisíckrát.

Okolo mě zuřily úplně všechny válečné konflikty 20. století, oživlý dějepis, a já měl právo si je všechny odžít.

I můj smutný spolužák Csesznok dostal svou šanci ve varšavském ghetu, v terezínském koncentráku a naposled v hlavním městě Chile.

A tam jsme se oba sešli. V hlavním městě Chile v září roku 1973. V prezidentský palác La Moneda se změnila mohutná secesní budova městského soudu. Chilské vlajky z ní vlály a zaujalo mě, že měly barvy jako ta naše česká, červený pruh dole, nahoře bílý, jenže namísto toho našeho modrého klínu, se v  bílém pruhu na okraji nacházel malý modrý čtverec, ve kterém svítila bílá pěticípá hvězda.

Nevěděl jsem o té zemi nic, jen že na strašidelném festivalu politické písně v Sokolově hráli a zpívali v pončech chilští Indiáni, a i když se to nedalo poslouchat, pravidelně vyhrávali, protože texty těch písní byly o tom, že u nich není svoboda, ale generál Pinochet.

A teď se transportéry a tanky chilské junty blížily k prezidentskému paláci a začaly ostřelovat tu krásnou budovu. Fascinovaně jsem zíral, jak odletují kusy fasády a tříští se okna. Za chvíli začaly hořet vlajky a kroutily se jako krepový papír. Vyzrál jsem tehdy na filmaře, že jsem si nechal obarvit vlasy na černo, aby mě vůbec vzali, ale stejně jsem kvůli těm studeným modrým očím a  bledému obličeji hrál jen těžkooděnce se štítem připraveným tlačit demonstranty proti puči generála Pinocheta pod pásy tanků.

To můj kamarád Csesznok stál na druhé straně, bojoval za prezidenta Allenda, který do poslední chvíle pálil z okna paláce puškou, než tam práskl tank svojí těžkou munici.

My vojáci jsme pak hnali dav lidí s rudými prapory na fotbalový stadión. Některé jsme taky odváželi v antonech na letiště. A tam jsem spatřil něco, co jsem v životě neviděl.

Na letišti stálo vojenské dopravní letadlo pro přepravu armády.

A pod otevřeným břichem letadla se válely figuríny, takové ty figuríny, které moje matka aranžérka používala v Podniku služeb, kde psal experimentální básník, a navlékala na ně všemožné hadříky ve výlohách.

Ale tyhle figuríny vůbec nevypadaly jako modelky a modely, vypadaly jako obyčejní lidi, takoví dost ošklivě oblečení byli a na hlavách měli bekovky.

Dozvěděl jsem se, že to jsou všechno „dubleři“ pro další záběry. Filmaři čekali na povolení, zda mohou vyletět s figurínami nahoru a shazovat je z letadel. Takhle to prý dělali chilští vojáci generála Pinocheta se svými odpůrci. Rozbíjeli je o zemi, která je plná dolů na ledek, tak jako u nás máme rozsáhlé povrchové doly na hnědé uhlí.

A ty obrovské plochy měsíční krajiny, jež se rozprostíraly všude kolem mého města, chtěl režisér filmu využít pro svůj záměr. Myslím, že to měl zatraceně chytře vymyšlené, v duchu jsem viděl, jak figuríny plachtí vzduchem a pak zapadají do kráterů v zemi s obrovskou průraznou silou jak meteority.

Jenže vedení města režisérovi jeho nápad nepovolilo. A tak přišel pekelně navztekaný, kopal do těch bezduchých těl a povídá svým asistentům: „Vyhoďte to, už to nebudu potřebovat.“

A tak došlo k méně efektnímu záběru a kamery snímali, jak na stadiónu pálí těžký kulomet do lidí a vojáci házejí granáty. Takhle nějak asi lovili bizony v Americe, na konci zůstalo za betonovými zdmi desetitisíce těl.

Viděl jsem pak v kině, jak hvězda filmu, starý pán, který se jmenoval česly Neruda, básník a přítel zabitého prezidenta Allendeho, se dozvěděl o vraždění, zbledl, chytil se za srdce a umřel.

A pak ulicemi mého hlavního města Chile pochodovaly všichni lidé, které jsem znal, skoro v každém záběru jsem poznával spolužáka Csesznoka, a  jeden mladý velmi rozhněvaný student s bujnou kšticí a v barevné hippie košili se postavil nad katafalk mrtvého básníka a zarecitoval básničku, která přesně popisovala to, co každý kompars dějin může vidět vlastníma očima:

Můj dům byl nazýván pokojným domem květů,

ze všech stran doutnaly a vydechly svůj žár,

byl to dům líbezný se psy a drobotinou.

Raule, vzpomínáš? Vzpomínáš, Rafaeli?

Ty, spící pod zemí, vzpomínáš, Federico?

Vzpomínáš na můj dům s balkony visutými,

kde světlo zářijové květ vysálo ti z úst?

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mé ztracené město & Jsem město.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.