9. kapitola
Zlatan má plán

Té noci spím nejlíp za posledních pár týdnů.

Při snídani mi Emily říká: „Ne že bych se do toho hrnula, ale nepotřebujete, abych skoukla další pitomá videa? Peníze by se mi šikly.“

„Na co? Dostali snad ve funebráckém krámě nové zboží?“ ptám se od své misky s cereáliemi. (Táta naštěstí neupírá své kuchařské ambice na snídani. Zatím. Ráno raději maluje. Prý miluje ranní světlo.)

„Ha ha,“ ušklíbá se Emily. „Moc vtipné, génie. Tak potřebuješ viceprezidenta, nebo ne?“

„Teď ani ne,“ odpovídám. „Máme víc práce, než zvládáme. Rozhodně nepotřebujeme další Příští velkou věc. Ale někdy se asi k těm videím budeme muset vrátit. Chodí nám pořád další.“

Vteřinu se tváří zklamaně, ale rychle se vrací k obvyklému lhostejnému výrazu. „To je fuk,“ říká a vstává od stolu. „Vždycky si můžu říct o prachy tátovi. Asi si mu řeknu hned. Dám ti tip jako starší ségra: když táta maluje, souhlasí skoro se vším, aby se mohl vrátit k práci.“

Jako kdybych to sám nevěděl. Jak si Emily myslí, že jsem ho přiměl kývnout na to, že si pořídíme Phila?

Den ve škole není až tak zlý. To, že jsem se slušně vyspal, mi dost pomáhá. Navíc mě nikdo nežádá o půjčku ani o to, abych vyučoval nebo pronášel motivační proslovy. Rozdávám ještě pár kartiček s adresou stránky Příští velké věci, ale teď už ji dostala většina spolužáků, kteří měli nějaký nápad na vynález.

Dávám vizitku i malému šesťákovi, jehož nápad spočívá ve výrobě „trenýrek, které by z vás potají udělaly siláka nebo superhrdinu“. Jelikož se dnes necítím jako zombie, usmívám se a doporučuji mu, aby svůj nápad ještě rozpracoval.

„Natoč video a pošli nám ho!“ vybízím ho.

„To udělám!“ přikyvuje, bere si kartičku a odbíhá. Na konci chodby před sebe zvedá ruce, jako kdyby letěl.

Před cestou do kanceláře se zastavuji doma, abych vyzvedl Phila. Jako obvykle je nadšený, že mě vidí.

Zdá se mi, že pospíchá. Možná doufá, že dostane kousek pizzy. Trhá vodítkem, a tak se dáváme do běhu. Prakticky mě táhne celou cestu až ke Zlatanovu domu.

„Ahoj!“ zdravím, když vcházím do garáže. „Jak se vede? Jak vypadají nejnovější čísla z prodeje?“

„Ještě jsem se nedíval,“ říká Zlatan.

To je zvláštní.

„Přemýšlel jsem o tvém problému, o té záhadě s nákresy. A myslím, že jsem přišel na způsob, jak ji vyřešit!“

Odepínám Philovi vodítko a věším ho na háček. Philo letmo očichává kouty a uvelebuje se ve svém pelíšku. Házím mu pamlsek z nádoby, kterou tady máme.

„Super!“ říkám Zlatanovi.

Zlatan si dělá pomerančovo-limetkovou limonádu a upíjí. Pak se na mě dívá. „Takže tohle je můj nápad.“

Přechází k tabuli zavěšené na dveřích garáže, staví limonádu na stůl a bere do ruky fix.

„Nějaká hodná osoba ti nechala nákresy unimíče,“ říká a kreslí na tabuli usměvavý obličej. „Nazvěme ji X.“ Nad obličej píše velké X.

„Ahoj, X,“ říkám.

Zlatan pokračuje. „Osoba X ti zjevně chtěla pomoct. Má tě ráda. Možná tě přímo miluje.“ Kreslí na tabuli srdce.

„Takže pokud tahle osoba uvidí, že máš velké starosti s dalším vynálezem, bude ti chtít zase pomoct,“ vykládá Zlatan, maluje ustaraný obličej se svěšenými koutky a nahoru namířenými obočími. „To je logické.“

„S dalším vynálezem? Myslíš umlčovač sourozence?“

„Přesně tak!“ přikyvuje Zlatan a píše na tabuli um sour. „Říkal jsi doma o svých problémech?“

Zamýšlím se a vrtím hlavou. „Ne,“ odpovídám. „Táta a Emily si mohli všimnout, že pracuju u sebe v pokoji, ale neříkal jsem jim nic o tom, na čem dělám. Nechci, aby si táta dělal starosti. Emily nejspíš ví, že jsme si vybrali umlčovač sourozence, protože jsem ho na ní párkrát zkoušel, ale pochybuju, že ví, jaké s ním mám potíže. Nebo že ji to vůbec zajímá.“

Zlatan se usmívá. „Myslím, že je načase nahodit návnadu a upozornit je na tvoje starosti.“

Zlatan, Philo a já přicházíme domů v čase večeře. „Co je to za zápach?“ šeptá Zlatan polekaně.

Táta vaří.

„Neboj,“ uklidňuji Zlatana. „Bude to v pohodě. Nezapomeň, děláš to pro dobro firmy. Naše existence může záviset na tom, jestli dokážeš sníst tátův výtvor.“

Zlatan se pořád tváří vystrašeně. „Ale já nevím, jestli to dokážu.“

„Kdyby to bylo hodně zlé,“ šeptám mu, „cumlej chvíli ledovou kostku z pití. Potom chvíli neucítíš žádnou chuť.“

„Nemůžu potají dát svoje jídlo Philovi?“ ptá se Zlatan. „K tomu snad psi jsou, ne? Fungujou jako odpadkové koše s nohama.“

Vrtím hlavou. „Když táta vaří, Philo se drží od kuchyně dál.“

Zlatan začichá. „Chytrý pes.“

„Ahoj, tati,“ zdravím, když vcházíme do kuchyně. „Nevadí, když Zlatan zůstane na večeři?“

Táta zvedá hlavu od krájení čehosi připomínajícího mozek. „Vůbec ne! Máme spoustu jídla! Zlatane, aspoň mi řekneš, co si myslíš o mém nejnovějším pokrmu.“

„Co vaříte?“ ptá se Zlatan. Snaží se přitom z hlasu vymazat stopy strachu.

„“ odpovídá táta.

Zlatan vydechuje úlevou.

„S česnekem a květákem!“ dodává táta.

„Páni, moje dvě nejoblíbenější příchutě,“ říká Zlatan. „Vždycky prosím rodiče, jestli bych je nemohl mít na narozeniny místo dortu.“

„To je prima!“ raduje se táta, který si nevšiml Zlatanovy ironie. „V tom případě ti musím dát “

Zlatanovi vyprchává z obličeje veškerá barva.

Jelikož je tady Zlatan, jíme v jídelně a ne v kuchyni. Táta dokonce vytahuje hezčí talíře a skutečné skleničky místo plastových kelímků.

„My něco slavíme?“ ptá se Emily udiveně.

„Jistě, proč ne?“ říká táta. „Můžeme oslavit úspěch unimíče a Super Věcí! Všichni jsme měli tolik práce, že jsme si neudělali čas na to, abychom to spolu oslavili!“

Vyměňuji si pohled se Zlatanem, zatímco se rýpáme v jídle a cucáme kostky ledu. Tátova poznámka funguje jako dobrý odrazový můstek pro náš plán.

„Díky, tati,“ říkám, ukusuji kus mutantního burgeru a rychle ho vyplivuji do ubrousku. „Ale abych řekl pravdu, situace ve firmě teď nevypadá zrovna růžově.“

Táta přestává žvýkat a ustaraně se na mě dívá. „Vážně? Co se děje? Máte problémy s nějakou velkou korporací na výrobu sportovního náčiní? Asi nejsou rádi, že jste jediným produktem nahradili hned pět jejich. Ale to je byznys! “

Jako umělec ví táta o podnikání v zásadě jedinou věc: že v něm probíhá konkurenční boj. Proto prý sám nikdy podnikat nezačal, ale z toho, co jsem viděl, je i výtvarné umění soutěživé, možná ještě víc než podnikání.

„Ne,“ vrtím hlavou, „o to nejde. Jde o nový produkt, na kterém pracujeme. Naši Příští velkou věc.“

„Pomohla jsem jim v tom, aby ji našli,“ ozývá se Emily důležitě. „Jsem jejich viceprezident přes DOMA.“

Táta na ni vrhá pohled. Nezná její systém hodnocení videí. „Přes jaké DOMA?“

Zlatan říká to, co jsme se dohodli, že řekne. (Vlastně si to přímo zapsal a naučil se to zpaměti.) „Chápejte, pane Supere…“

„Prosím tě, Zlatane,“ skáče mu táta do řeči. „Tykej mi.“

„No dobře…, Bryane,“ říká Zlatan trochu nejistě. „Vývoj nového produktu je složitá záležitost. Billy musí vyřešit řadu problémů, aby výrobek fungoval hladce. A já jsem bohužel ještě zhoršil tlak, pod kterým Billy už tak je.“

Vysvětlujeme, že máme termín na umlčovač sourozence a že ho musíme mít hotový včas, abychom ho předvedli v celostátním ranním vysílání.

„Mně je fuk, kdy ho musíš mít hotový!“ říká Emily. „Hlavně už ho nezkoušej na mně!“ Obrací se k tátovi. „Billy to testoval na mně, tati. Jako bych byla něco jako… laboratorní krysa.“

„Billy, přestaň využívat sestru jako laboratorní krysu,“ napomíná mě táta automaticky. „Takže máš obavy, že nestihneš vynalézt ten umlčovač včas? Že nestihneš termín?“

Kývám hlavou, možná až moc horlivě. „Přesně tak. Mám obavy. “

Emily po mně loupe očima. „A taky se chováš velice veledivně.“

Nevšímám si jí. „Mám dokonce tak velké obavy, že ani nemůžu dojíst večeři.“

Táta vypadá poněkud sklíčeně. „To snad ne.“ Pak se mu rozjasňuje tvář. „Ale aspoň toho zbude víc na tebe, Zlatane!“ A přidává Zlatanovi na talíř další velkou porci.

Po večeři jde Zlatan nahoru do mého pokoje.

„Jak to podle tebe probíhalo?“ ptám se.

„Mám pocit, že už nikdy nebudu chtít nic jíst,“ sténá Zlatan a svírá si břicho.

„Nemyslím jídlo,“ říkám. „Myslím náš plán. Pochopili, že si dělám starosti s vynalézáním umlčovače?“

Zlatan přikyvuje a trochu se usmívá. „Podle mě ano. Myslím, že pochopili tvou jemnou narážku: Mám velké obavy. Velice velké obavy.“

Rozpřahuji ruce. „No dobře, možná jsem to trochu přehnal.“

„Spíš hodně.“

„Podstatné je, že teď táta i Emily vědí o mých starostech. Takže pokud mi ty nákresy na unimíč podstrčil někdo z nich, možná to udělá znova s umlčovačem.“

„A co tvoje mamka? Neměl bys jí poslat ustaraný e-mail?“

Na to už jsem taky myslel. „Ne, protože je nejspíš na opačné straně planety, takže i kdyby mi chtěla pomoct, nemohla by prostě přiletět domů a propašovat mi na stůl nějaký nákres. Takže co teď?“

Zlatan nadšeně vyskakuje na nohy, přistupuje k mé nástěnné tabuli a bere do ruky modrý fix. „Dobrá!“ říká. „Nahodili jsme návnadu. Teď už jenom zbývá nastražit past!“

Píše na tabuli slovo PAST.

„Co přesně se snažíme chytit?“ ptám se. Tyhle řeči o návnadě a pasti mě trochu matou.

„Na génia umíš být někdy pěkně natvrdlý,“ odpovídá Zlatan přátelsky. „Snažíme se chytit toho, kdo ti dal na stůl nákresy k unimíči. Říkejme mu antizloděj.“ Pokouší se na tabuli nakreslit smotané plány, ale vypadají spíš jako přeložená kukuřičná placka. Kterou bych si docela dal.

„Máš na mysli něco na způsob klece, která spadne od stropu?“ ptám se.

Zlatan minutu přemýšlí a poklepává na tabuli fixem, pod nímž vzniká hejno teček. „Ačkoliv by se mi taková klec líbila, nese s sebou řadu problémů. Zaprvé: jak bychom ti ji zavěsili do pokoje, aniž by si toho antizloděj všiml?“

„Jedině že by to byla neviditelná klec, dejme tomu na způsob silového pole,“ navrhuji.

„Nějak se pořád vracíme k silovým polím, ale musíme připustit, že zatím neexistují,“ upozorňuje mě Zlatan.

„To je fakt. A nemáme čas na jejich vynalézání.“

„Správně. Silová pole prozatím necháme stranou,“ souhlasí Zlatan. „Když tedy mluvíme o pasti, nemusíme mít na mysli zrovna klec. Stačí nějaké poplašné zařízení, které zazvoní, probudí tě a ty přistihneš antizloděje při činu.“

Zlatan kreslí na tabuli zvonek, který má symbolizovat poplašné zařízení.

„To zní dobře,“ říkám a jdu pohladit Phila.

„Bylo by snadné nastražit zařízení, které by spustilo, kdyby na něj někdo šlápl nebo kdyby ho porazil,“ uvažuji. „Kdyby se někdo pokusil nechat na mém stole nákresy umlčovače a nevědomky by stoupl na provázek, rozezněl by se poplach.“

Črtám na tabuli jednoduchý plánek. „Jeden konec provázku přivážeme ke stolu a druhý k poplašnému zařízení, ale musíme dát pozor, aby provázek byl dost nízko. Antizloděj by o něj neměl zakopnout. A zároveň ho musíme hodně napnout, aby spustil alarm, když na něj někdo šlápne. Takových provázků můžeme nastražit několik, aby bylo jisté, že antizloděj stoupne aspoň na jeden z nich.“

Zanedlouho máme sestavený poplašný systém z věcí, které mám u sebe v pokoji.

„Tak,“ říkám a ustupuji, abych si obdivně prohlédl naše dílo. „Pokud se někdo v noci pokusí položit na můj stůl další nákresy, okamžitě se to dozvím.“

„Doufejme, že se o to opravdu pokusí,“ říká Zlatan. „Fakticky ty nákresy potřebujeme.“

10. kapitola
Noční antizloděj

Zůstávám dlouho vzhůru a pracuji na umlčovači sourozence. Chci, aby všechno vypadalo jako normálně a antizloděj neměl sebemenší podezření.

Konečně jdu do postele. Stejně tolik myslím na antizloděje a poplašný systém, že se nedokážu soustředit na umlčovač. Philo už pár hodin spí v pelíšku. Nejspíš se mu něco zdá, protože sebou ze spaní cuká a tiše kníká.

Ležím ve tmě. V domě je ticho. Uvažuji o umlčovači a posledních pár zádrhelech, na které jsem narazil. Začínají se mi klížit víčka. Zavírám oči. Zpomaluje se mi dýchání…

Crrr-bim! Crrr-bim! Crrr-bim!

Poplach! Zvoní alarm! Rozsvěcují se světla.

Vidím na budík. Je hluboká noc. Určitě jsem usnul.

Omámeně se rozhlížím po antizloději, ale jedinou další živou duší v pokoji je Philo. Sedí uprostřed místnosti, civí na mě a zvedá packu – doufá, že dostane pamlsek.

Vypínám alarm dálkovým ovládačem. Když jsem nastavoval hlasitost, dal jsem si pozor, aby byl poplach poměrně tichý a probudil mě, ale ne celý dům. Poslouchám, jestli neuslyším kroky, ale doléhá ke mně jenom tikání hodin v přízemí.

Pro jistotu jdu zkontrolovat stůl.

Něco na něm leží!

Nemůžu tomu uvěřit. Další nákresy! A když si je prohlížím, je jasné, že se týkají umlčovače.

Vypadají dokonale. Skvěle. Překážky, které jsem nemohl překonat, jsou odstraněny. Všechno je vyřešené. S těmi plánky nic nestojí mezi mnou a fungujícím umlčovačem. V zásadě držím v ruce Příští velkou věc pro Super Věci. To snad není pravda.

Takže se to stalo znovu. A nikoho jsme nechytili!

Pár dalších minut studuji nákresy, pak je ukládám do zásuvky a zásuvku zamykám. Zhasínám světla.

Ležím v posteli a myšlenky mi běží jako o závod. Jak mohl někdo vejít do pokoje, dát na stůl nákresy, spustit poplach a potom zmizet dřív, než jsem ho uviděl? Určitě jsem se vzbudil při prvním zazvonění.

Philo stojí a hrabe packami v pelíšku, jako kdyby si ho chtěl upravit – asi jako když si člověk naklepává polštář. Dělá to tak každou noc, ačkoliv pak nemá pelíšek o nic měkčí. Jenom se mu podařilo odtrhnout spodní stranu.

V pokoji nebyl nikdo jiný než on. Ale pes přece nemůže kreslit plánky vynálezů.

Nebo snad ano?

Ráno se probouzím po noci plné snů, ve kterých Philo dělá neskutečně chytré věci: chodí na univerzitu, stává se profesorem a vyhrává Nobelovu cenu vyrobenou ze slaniny.

Je brzy a Philo ještě spí stočený ve svém pelíšku. Vypadá jako normální pes. A taky je to jenom normální pes, ne?

Vzpomínám, jak jsme ho dostali. Měsíce jsem škemral, že chci psa, a táta konečně jednou ráno při malování souhlasil. Šli jsme do útulku a Philo vystrčil packu z klece, když jsem procházel kolem. Jako kdyby si vybíral on mě.

Je sobota, takže dnes nemusím do školy. Mám celý den na to, aby vyluštil záhadu, jak se mi na stole objevila další sada nákresů.

Philo se probouzí. Stoupá si, protahuje se a dívá se na mě – je připravený na ranní venčení.

Prohlížím si ho. Za denního světla si uvědomuji, jak bylo pošetilé uvažovat, jestli nemohl nakreslit plánky. Skoro určitě to neudělal. Ale třeba by mi dokázal prozradit, kdo to byl. Když se mu dívám do očí, občas to vypadá, jako by přemýšlel. Jako kdyby měl něco na srdci a chtěl mi to říct.

Obvykle jde o otázku: Dal bys mi pamlsek, prosím?

Ale dnes toho má možná na srdci víc. Tajemství, která se snaží dostat z jeho malého psího mozečku. A když si budu počínat dostatečně chytře, možná najdu způsob, jak se s ním dorozumět.

„Haf!“ říká Philo. Nemůže se dočkat, až půjdeme ven. Nebo aspoň myslím, že říká právě tohle. Kéž bych měl .

To je ovšem bezvadný nápad! Možná by to měla být naše příští Příští velká věc, samozřejmě po umlčovači sourozence.

„Pojď, Philo,“ říkám. „Půjdeme ven.“ Jakmile vyslovím „ven“, Philo začne nadšeně skákat. Scházíme po schodech, beru vodítko, připínám mu ho k obojku a vycházíme zadem.

Philo vykonává, co potřebuje.

Ale zůstáváme na dvorku. Branka je zavřená, a tak mu odepínám vodítko a nechávám ho, ať se prochází kolem a očichává zem.

Vytahuji mobil a hledám informace o inteligenci psů. Dočítám se, že psi můžou rozumět až !

Pokud Philo rozumí dvěma stovkám lidských slov, což znamená, že rozumí dvěma stovkám myšlenek, jednou z těch myšlenek může být: Vím, kdo ti v noci nechal na stole ty nákresy. Kéž by ještě uměl ty dvě stovky slov taky vyjádřit!

Když se vracíme do domu, potkáváme tátu, jak míří do svého ateliéru, který si postavil za domem. „Dobré ráno!“ zdraví a drbe Phila za ušima. Chci se Phila zeptat: Byl to on? Udělal to on? Můžeš mi to říct!

Třeba z táty dostanu přiznání. „Jakou jsi měl noc?“ ptám se nevinně.

„Jak to myslíš?“ ptá se překvapeně. Oba jsme si celkem jistí, že to je poprvé, co se ho na to ptám.

„Jak jsi spal?“

„Skvěle! Jako dřevo, celou noc. Co ty?“

Napadá mě, že mu řeknu, co se stalo. Ale zatím ještě ne. Pořád se tomu snažím přijít na kloub. Pokud mi tam ty plánky nechal on, zatraceně dobře to maskuje. A táta není kdovíjaký herec. Pokud jde o udržení tajemství, stojí za starou belu. Pokaždé poznáte, že něco tutlá, protože když se na vás podívá, vykulí oči a našpulí rty, jako by mu dělalo hrozné potíže zachovat mlčení. Vypadá trochu jako ryba.

„Spal jsem dobře,“ říkám a sleduji, jestli se nezatváří podezřele.

„To je prima!“ usmívá se. „Vím, že ti dělá starosti tvůj další vynález, takže jsem rád, že můžeš spát. Spánek je důležitý. Je těžké udržet si tvořivou mysl, když jsi nevyspalý.“

„Jak víš, že si dělám starosti s novým vynálezem?“ ptám se podezřívavě.

„Protože jsi to říkal včera při večeři. Několikrát!“ směje se táta.

No jistě.

Jdeme s Philem dovnitř. Dávám mu snídani, sám si beru misku cereálií a sypu na ně borůvky. Do kuchyně se připotácí Emily a mne si oči.

„Proč všichni děláte takový kravál?“ stěžuje si. „Je sobota. Chtěla jsem si přispat! Jenže ty, Philo i táta děláte hrozný bugr. Uf.“

Otvírá lednici a zírá do ní.

„Promiň,“ omlouvám se. „Rušilo tě, ehm, něco ze spaní i v noci?“

„Cože?“ ptá se, aniž by odtrhla oči z lednice – jako by doufala, že se před ní zničehonic objeví nějaká pochoutka.

„Byla jsi v noci vzhůru? Nemohla jsi spát? Neviděla jsi něco?“

Konečně otáčí hlavu a dívá se na mě, jako kdybych se pomátl. „O čem to mluvíš? Ty jsi snad něco viděl?“ Zavírá lednici, aniž by si z ní cokoliv vzala. „Snad jsi neviděl ducha, nebo ano? Vždycky jsem si myslela, že v tomhle domě straší. Vzpomínáš, jak jsem se tenkrát probudila a na stěně jsem viděla divné koule?“

Na tu noc si vzpomínám. Nevysvětluji jí, že jsem si z ní tehdy vystřelil s pomocí zrcátka a baterky.

„Ne, a na duchy nevěřím,“ odpovídám.

„Věřil bys, kdybys ho viděl,“ trvá na svém.

Tahle debata o duchách nikam nevede. Měním téma. „Hele, Emi, myslíš, že jsou psi inteligentní?“

Otvírá kredenc a civí na krabici s vločkami. „Ve srovnání s čím?“ ptá se. „S tebou? Jo, myslím, že jsou geniální.“

„Myslíš, že je inteligentní i Philo?“

Emily se dívá na Phila, přichází k němu, shýbne se a bere jeho hlavu do dlaní. „Kdepak! To je jenom velké hloupé štěně!“ Philo jí olizuje tvář. „Pusinka!“ kvičí Emily. „Pusinka!“

„Víš, říká se, že psi rozumí až dvěma stovkám slov. Kéž by nám Philo uměl říct, co ví. A co vidí, třeba v noci.“

Pečlivě ji sleduji, jestli se Emily nezatváří podezřele nebo provinile, protože jsem na stopě jejího tajemství. Netváří. Tváří se, jako kdyby si myslela, že jsem blázen. Tenhle výraz už jsem u ní viděl mockrát.

Dojídám snídani, dávám misku do myčky a hvízdám na Phila. „Tak pojď, ty kluku! Půjdeme!“ Následuje mě nahoru do pokoje. Dostal jsem nápad a chci něco vyzkoušet.

Zavírám za námi dveře. Jsem zvyklý na to, že mě Emily označuje za pomatence, ale není třeba jí dodávat další munici.

Beru klíček, odemykám zásuvku a vytahuji nákresy umlčovače. „Sedni!“ říkám Philovi. Philo si sedá. „Sedni“ rozhodně patří mezi slova, která zná.

Klekám si k němu a ukazuji mu plánky. „Pamatuješ si je? Z noci?“

Philo nákresy zkusmo olízne, ale jenom jednou. Zřejmě nechutnají nijak skvěle.

„Viděl jsi, kdo mi je v noci přinesl do pokoje a položil je na stůl? Štěkni jednou, jestli ano, dvakrát, jestli ne.“

Philo jenom sedí a jazyk mu visí z tlamy. Vypadá to, jako by se usmíval.

Rozhlížím se po policích s knihami a ukazuji na zarámovanou fotku táty. „Byl to on? Přinesl ty nákresy? Štěkni jednou, jestli ano, dvakrát, jestli ne.“

Nic.

Prohledávám nejzaneřáděnější zásuvku ve skříňce. Někde přece musím mít fotku Emily. Počkat! Můj mobil! No jasně! Listuji obrázky v mobilu a nacházím jeden pěkný, na kterém se Emily vzteká a vyhazuje mě z pokoje. Ukazuji ho Philovi.

„Přinesla sem ty nákresy Emily? Štěkni jednou, jestli ano, dvakrát, jestli ne.“

Philo olizuje displej.

Beru zarámovaný obrázek mamky. „Byla to mamka? Štěkni jednou, jestli ano, dvakrát, jestli…“

„Haf!“

On štěkl! Jednou! Je to možné? Mohla mamka nějak zjistit, jaké mám starosti, přijet domů, vplížit se do mého pokoje, nechat tu ty nákresy a zase vyklouznout, než jsem se probudil?

Cililinky cinky pink!

Zvoní mi telefon. Není to mamka?

Ale volá jenom Zlatan.

„Billy!“ křičí, jakmile se mu ozývám. „Hned za mnou přijď do kanceláře. Musím ti něco ukázat! Čau!“

„Počkej!“ říkám. „V noci se ozval poplach! Mám nákresy umlčovače!“

„Já vím! A vím, kdo je ten antizloděj!“

11. kapitola
Antizloděj odhalen

Nasedám na kolo a ujíždím do kanceláře. Myšlenky mi víří v hlavě ještě rychleji než kola. Kdo tam dal ty nákresy? Mamka? Táta? Emily? Philo? Duch?

Nebo Zlatan ví, kdo to byl, protože to udělal on?

Nákresy umlčovače mám v batohu, který mi poskakuje na zádech, zatímco se opírám do pedálů a šlapu ze všech sil. Dorážím ke kanceláři a projíždím postranními dveřmi rovnou dovnitř. „Kdo to byl?“ ptám se nedočkavě.

Zlatan ani nevzhlédne od laptopu. „Co kdo byl?“

Asi to považuje za legrační. Mám sto chutí ho mlátit po hlavě nákresy, dokud nekápne božskou, ale ovládám se.

„Ty víš co! Kdo mi dal v noci na stůl nákresy umlčovače, spustil poplach a pak tajemně zmizel?“

Zlatan se otáčí v křesle ke mně a předstírá, že si teprve teď uvědomil, o čem mluvím. „Jo tohle! Jasně! Chtěl by ses setkat s osobou, která to všechno udělala?“

Horečně se rozhlížím po místnosti. Je tady moje mamka? Nebo někdo jiný? Nikoho nevidím a nejsou tu žádné pořádné skrýše. Člověk by se nejspíš dokázal skrčit pod pinball, ale i tak by byl na první pohled vidět.

„Jo,“ říkám a přistupuji rychle k němu. „Moc rád bych se s ní setkal. Nebo s ním. Nebo s tím, jestli to byl nějaký robotický mimozemský mutant. Jenom mi řekni, kdo dal do pokoje ty plánky!“

Zlatan se usmívá. „Ty.“

Několik vteřin zůstávám ohromeně stát. „C-co?“ vykoktám.

„Dal jsi je tam ty,“ opakuje Zlatan. „Nakreslil jsi plánky umlčovače a nechal jsi je položené na stole. A nakreslil jsi i plánky unimíče.“

„Zlatane, když jsem šel včera večer spát, žádné plánky tam nebyly. Vzbudil jsem se a uviděl jsem je. Jak jsem to mohl udělat já?“

„Podívej,“ říká a otáčí se zpátky k počítači. „Ukážu ti to.“

Kliká na video.

„Hele, to je můj pokoj!“ divím se.

Je v něm tma, narušovaná jen strašidelně nazelenalou září, ale rozeznávám stůl. Pak se v záběru pomalu objevuje nějaká postava.

Jsem to já.

Užasle sleduji, jak si sedám ke stolu a horlivě něco čmárám na papír.

vydechuji.

„Já vím,“ říká Zlatan. „Zdá se, že když jsi vzhůru, jsi pravák, ale když spíš, jsi levák. Pokud jde o superschopnosti, tahle není zrovna nej.“

Video ukazuje, jak pořád sedím u stolu a kreslím plánky.

„Posunu to k důležitému úseku,“ říká Zlatan. Na videu vidím, jak čmárám rychlými, trhavými pohyby. Pak znovu pouští záběry normální rychlostí. „Sleduj. Teď to přijde.“

Dopisuji poslední poznámku, zvedám se od stolu a vracím se k posteli.

„Vůbec jsem nespustil poplach.“

„Protože jsi věděl, kde jsou natažené provázky. Koneckonců jsi je sám rozmístil.“

Dívám se, jak ležím v posteli. Philo se probouzí. Vstává a chodí po místnosti. Míjí můj stůl a rozeznívá se poplach. Rozsvěcují se světla!

Než se posadím na posteli, Philo už jenom sedí uprostřed pokoje.

Zlatan zastavuje video.

„Nechápu to,“ říkám. „Jsem náměsíčník? A vynalézám ze spaní? Je to vůbec možné?“

„Vypadá to tak,“ přikyvuje Zlatan. „A jde ti to moc dobře.“

„Ale kde jsi sehnal to video?“

„Dal jsem ti do pokoje webkameru s nočním viděním a posílal si záběry do počítače.“

„Kdy?“

„Když jsi včera připravoval ten alarm. Soustředil ses natolik, žes to vůbec nepostřehl.“

Někdy se asi opravdu umím soustředit tak, že nevnímám okolí. „Ale proč jsi to udělal?“

Zlatan se zhluboka nadechl a vydechl. „No, už dávno vím, že ve spaní chodíš a mluvíš. Po šesti letech, kdy jsme u sebe občas přespávali, člověku takové detaily neuniknou.“

„Dobře, takže někdy chodím ze spaní. Ale že bych ze spaní vynalézal?“

„Byl jsem si jistý, že jsi unimíč vynalezl sám. A věděl jsem, že rozlouskneš i ten umlčovač. Jenže mi taky bylo jasné, že mi neuvěříš, pokud nebudu mít důkaz.“

Začíná mi docházet pravda. A je příjemná. Opravdu jsem vynalezl unimíč úplně sám! A teď jsem vynalezl umlčovač sourozence! S Abby!

„Musíme říct Abby, že jsem vyřešil ten umlčovač! Zavoláme jí hned. Ehm, nemusíme zmiňovat to o tom vynalézání ve spaní.“

Zlatan se zubí. „Dobře. Ale nejdřív mi ukaž ty nákresy. Chci si prohlédnout tvoje poslední náměsíčné dílo.“

Abby je nadšená, že se mi podařilo vyřešit problémy s umlčovačem. (Neříkáme jí, že jsem nákresy dokončil ve spaní. Na některé věci se vztahuje obchodní tajemství.) Křičí do telefonu: „MŮJ VYNÁLEZ BUDE OPRAVDICKY FUNGOVAT!“ V pozadí slyšíme, jak její bratr Alan říká: „A já ho použiju na tebe!“ Napadá mě, že umlčovač bude oblíbený i u rodičů, protože rozhádané ratolesti se navzájem umlčí. A Zlatan ho bude milovat, protože žádná rodina si nebude moct koupit jenom jeden!

Když teď mám hotové nákresy, rovnou se pouštím do výroby prototypu. Jen co doráží objednané speciální součástky, rychle sestavuji umlčovač – pracuji na něm v kanceláři a v minilaborce u sebe v pokoji.

S hotovým prototypem vrážím k Emily, s umlčovačem schovaným za zády. „CO TADY DĚLÁŠ?“ ječí na mě. „NESLYŠEL JSI NIKDY O KLEPÁNÍ? NEMŮŽEŠ KE MNĚ VPADNOUT DO POKOJE, KDYKOLIV SE TI ZACHCE! POVÍM TO TÁTOVI!“

Vytahuji umlčovač a mířím s ním…

„NEMIŘ NA MĚ TOU VĚCÍ? ŘÍKALA JSEM TI, ABYS…“

Ššššt!

Emily dál hýbá pusou, ale nevychází z ní žádný zvuk.

Přístroj ji krásně umlčuje, ale pochopitelně jí nebrání v tom, aby vyskočila z postele a s vražedným pohledem a stále se hýbající pusou se rozeběhla přímo na mě.

Obracím se a utíkám z domu.

Za pár vteřin Emily může zase mluvit. I když už jsem o kus dál na ulici, slyším její řev: „NEJSEM MORČE NA TVOJE PITOMÝ POKUSY! JSEM TVOJE VICEPREZIDENTKA! NESMÍŠ DĚLAT POKUSY NA SVÝ VICEPREZIDENTCE!“

Když se Emily uklidňuje, vracím se do domu a jdu k tátově ateliéru na zadním dvorku. „Tati?“ volám a otvírám dveře. „Promiň, že tě ruším…“

„To je v pořádku, Billy! Jen pojď dál! Pro dnešek jsem skončil. Jenom si peru štětce.“

Noří štětce do sklenic s různými tekutinami a oklepává je.

„Nevadilo by ti, kdybys mi pomohl vyzkoušet náš nejnovější vynález?“

„Vůbec ne! Co ode mě potřebuješ?“

„Jenom abys mluvil.“

„O čem?“

„O čemkoliv. Co třeba… o praní štětců?“

„Dobře. No, tady ve sklenici mám terpentýn. Beru jeden ze štětců, kterými jsem dneska maloval, a…“

Mířím na něj umlčovač a tisknu tlačítko. Šššššt!

„… pokud to nebude stačit, vezmu tenhle tvrdý kovový kartáč a…“

„Díky, tati!“

„To je všechno?“

„Ano, to je všechno.“

Musel jsem se ujistit, že umlčovač umlčí jenom sourozence. Tátu neumlčel a to je každopádně velice dobré znamení. Je můj příbuzný, ale zjevně ne můj sourozenec.

Pokračuji v testování a dolaďování umlčovače, aby byl úplně dokonalý. Zlatan nachází výrobce, který nás ujišťuje, že první krabice produktu bude připravená včas na naši návštěvu

Táta nám dokonce maluje obrázky, které použijeme na balení a v reklamách. Jsou na něm spokojení kluci a holky používající umlčovače na svoje hlučné sestry a bratry.

Konečně nastává čas, abychom představili umlčovač v televizi. Letím znovu do New Yorku, ale tentokrát si nepřipadám tak nervózní.

Brzy stojím v zákulisí a další asistentka mi pokládá dlaň na rameno. Slyším: „Přivítejte Billyho Supera, dvanáctiletého vynálezce unimíče!“ Asistentka mě lehce postrkuje a já vycházím na pódium.

Je jasně osvětlené jako v pořadu Lepší než spát! Tady ale jsou dva moderátoři: Bob Roberts a Cassidy Tysonová.

Po krátkém rozhovoru o unimíči Bob říká: „Takže, Billy, slyšel jsem, že máš nový vynález, který bys nám rád ukázal.“

„To je pravda,“ přikyvuji a sahám za pohovku, kam mi připravili několik balení našeho nového produktu. „Jmenuje se umlčovač sourozence.“ Vytahuji jednu krabici a ukazuji jim ji. Tátův obrázek vypadá skvěle. Popisuji soutěž naší firmy o Příští velkou věc, Abbyinu přihlášku i to, jak jsem jí pomohl vynález dotáhnout do konce.

Bob a Cassidy se smějí. „Dělá umlčovač sourozence to, co si myslím, že dělá?“ ptá se Cassidy.

„Chtěli byste ukázku?“ nabízím.

„Samosebou!“ odpovídá.

„Emily? Přišla bys k nám, prosím?“

Emily přichází na scénu. Všímám si, že se převlékla do modrých šatů. Její černočerné období nejspíš skončilo. Uvažuji, co asi přijde příště. Usmívá se a zlehka mává do kamery.

Vstávám a ukazuji na ni. „Tohle je má sestra Emily.“

„Ráda tě poznávám, Emily,“ říká Cassidy. „Vítej v našem pořadu.“

„Emily,“ oslovuji ji (ačkoliv jsme to celé nacvičili předem), „rozkřičela by ses na mě?“

„Zajisté,“ říká Emily zdvořile. Nejsem si jistý, ale zní to skoro, jako kdyby promluvila s britským přízvukem. Divné. Ale Emily je divná celá. Odkašlává si, zhluboka se nadechuje a začíná s tím, co jí jde ze všeho nejlíp, ačkoliv tentokrát rozhodně s britským přízvukem. „BILLY! BYL JSI DNESKA U MĚ V POKOJI? PROTOŽE JESTLI JSI VKROČIL JEDINOU SMRADLAVOU NOHOU DO MÉHO POKOJE, UVIDÍŠ, ŽE TĚ…“

Šššššt!

Emily dál hýbá pusou, ale nevydává ani hlásku. Ani pípnutí.

„Velmi pěkné,“ směje se Cassidy a tleská. „Mám tři starší bratry, takže by se mi takový udělátko určitě hodilo, když jsem byla malá. Vlastně by se mi občas hodilo i teď!“

„Moment,“ ozývá se Bob. „Nechci být podezíravý, ale jak víme, že Emily jenom nepředstírá, že nemůže promluvit?“

„Čekal jsem, že se zeptáte,“ říkám a volám do zákulisí. „Tony, přišel byste sem, prosím?“

Objevuje se muž o něco starší než Bob a s úsměvem k nám přichází. Bob se tváří překvapeně. „Tony! To je můj bratr Tony! To je ale milé překvapení!“ Zvedá se a objímá se s bratrem.

Podávám Tonymu umlčovače a žádám Boba, aby začal mluvit. „S tím nebude problém. V tom je nejlepší,“ žertuje Cassidy.

„Tedy, nevím, o čem bych měl povídat,“ začíná Bob. „Asi bych vám mohl vyprávět, jak Tonymu praskly kalhoty přímo uprostřed…“

Ššššt!

Bob umlká! Pokouší se mluvit, ale není slyšet sebemenší zvuk.

„Tomu říkám novinka!“ poznamenává Cassidy. „To je asi nejdelší doba, po kterou kdy zůstal zticha!“

Za pár vteřin se Bobovi vrací hlas. „To bylo neuvěřitelné!“ žasne.

„Co jsi cítil?“ ptá se ho Cassidy. „Bolelo to?“

„Vůbec ne,“ vrtí hlavou. „Jenom jsem nedokázal vydat ani hlásku. Byla to ta nejdivnější věc, jaká se mi kdy stala.“ Zvedá jedno balení. „To si musím koupit. Je čas na odplatu, Tony.“

„Já taky!“ říká Cassidy a dívá se přímo do kamery. „Pozor, bráchové! Jdu na vás!“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .