Detektivní kancelář
Leo & Leo –
Náladová Lóra

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.fragment.cz

www.albatrosmedia.cz

Tobias Bungter

Detektivní kancelář Leo & Leo – Náladová Lóra – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Královský úkol

1.

Dýdldudadýdldudadýdldudadá, zazpíval telefon v Leonardově ruce. Dvojčata okamžitě věděla, že to může znamenat jen jediné: Nový úkol pro jejich detektivní kancelář Leo & Leo. Leonie spěšně zavřela okno, protože sousedovic zvědavý kluk Kevin Elvis nemusí vědět úplně o všem.

Že se ona a její bratr stali nástupci skvělých slavných londýnských detektivů Leopolda a Leopolta, se totiž nesměl dozvědět vůbec nikdo. Staří pánové chtěli odejít do důchodu a jako své nástupce si vybrali právě Leonarda a Leonii. Kdyby se to ovšem dozvěděli zločinci po celém světě, vypuklo by rázem peklo.

„Vzduch je čistý,“ řekla Leonie.

Leonard přikývl a stiskl tlačítko hlasitého poslechu, aby společně s ním mohla poslouchat i jeho sestra.

„Detektivní kancelář Leo & Leo, u telefonu Leonard, jak vám mohu pomoci?“

„To jsem já, Alžběta druhá, anglická královna.“

Dvojčata jen naprázdno polkla.

„Vaše Výsosti…“ zadrmolil Leonard.

„Ale no tak,“ řekla královna, „vy dva mi přece nemusíte říkat Výsosti. Stačí ‚teto Lizzy‘.“

„Jak to, že umíte tak dobře německy?“

„Máme to v rodině. Ale teď k věci: Ještě jednou vám mnohokrát děkuji za nalezení slavného obrazu Muž se psem. Visí opět v muzeu, kde jsme to nejmodernější poplašné zařízení nahradili supermoderním poplašným zařízením. Bohužel nám ten mizerný ničema Profesor v posledním okamžiku upláchl. Ale jeden z mých agentů je mu v patách.“

„Blahopřeji, Vaše Výsosti, ehm, teto Lizzy.“

Královna pokračovala. „Bohužel dnes ráno, ještě před ranním čajem, se spojení s ním přerušilo. Nemáme tušení, kde by mohl být, dokonce je i možné, že ho Profesor zajal. Dostal se ke mně jen agentův papoušek.“

Nyní se do hovoru zapojila i Leonie.

„Jeho papoušek? Proč má tajný agent papouška?“

„Všichni moji tajní agenti mají papoušky. Jsou speciálně vycvičení a dokážou si zapamatovat tajné zprávy a na povel je zopakovat. To je mnohem bezpečnější než maily, chatování nebo telefonování. Ti papoušci jsou dokonce mnohem spolehlivější než samotní agenti. Někteří z mých špionů jsou možná dvojití agenti, ale o dvojitém papouškovi ještě nikdy nikdo neslyšel. Ti ptáci jsou duší královské tajné služby.“

Leonard vše shrnul. „Takže jeden z vašich agentů zmizel, ale jeho papoušek tu zůstal. Zapamatoval si o Profesorovi nějakou informaci?“

Z telefonu zazněl královský povzdech. „To právě nevíme. Papoušek odmítá promluvit. Má vážně hodně špatnou náladu.“

„Možná kvůli tomu, že jeho agent zmizel,“ přemýšlel Leonard. „Ti dva byli určitě dobří přátelé.“

„Může být. Ale agenti občas mizí. A ještě nikdy se nestalo, že by kvůli tomu se mnou přestal mluvit některý z jejich papoušků. Jenom Lóra je tvrdohlavá. Přitom je každá vteřina drahá. Musíme zjistit, jaké budou další Profesorovy kroky.“

„A my bychom teď měli zařídit, aby Lóra zase promluvila?“

„Přesně tak, moji milí,“ přikývla královna.

„Je to důležitý úkol a není vůbec nebezpečný. Ideálně se hodí pro nástupce Leopolda a Leopolta. Ujmete se ho, že ano?“

„Samozřejmě, Vaše Výsosti. Tedy vlastně teto Lizzy.“

„Výborně. Leopold s Leopoltem jsou na cestě k vám a sejdete se…“

„Co prosím?“ Leonard poslední větě nerozuměl, protože nad domem zrovna proletělo hlučné letadlo.

„Bratři Leo a Leo jsou na cestě k vám,“ zopakovala královna, „a dnes odpoledne vás budou čekat na tajném místě.“

„A kde to místo je?“

Královna se zahihňala.

„Když to řeknu do telefonu, tak už to nebude tajné. Ale vy stejně dobře víte, kde to místo je. Hodně štěstí s Lórou!“

Cvak. Královna zavěsila.

Vy víte, kde to tajné místo je?

Leové z nebe

2.

Zatímco Leonard nahlas plácal jeden nesmysl za druhým, Leonie tiše přemýšlela, jaké tajné místo mohla mít královna na mysli. Usadila se na okenní parapet a hleděla ven. Jako kdyby snad mohla řešení vyčíst z oblohy. Když vtom na to přišla.

To řešení bylo skutečně na obloze: Létalo tam akrobatické letadlo a vypouštělo kouř, kterým namalovalo na nebe větrný mlýn.

Leonie ani na okamžik nezapochybovala, že ho poslala královna.

„Leonarde, je to ten starý větrný mlýn,“ řekla. „Tam se máme s oběma bratry setkat.“

Leonard se sice trochu zlobil, ale musel uznat, že jeho sestra královnin tajný vzkaz rozšifrovala správně. Zatímco znamení na obloze opět rozfoukal vítr, dvojčata si rychle napsala domácí úkol z matematiky, pak skočila na kola a vyrazila ke starému mlýnu v polích za městem.

Když se k němu děti blížily, zahlédly, jak Leopold s Leopoltem schovávají akrobatické letadlo za stoh sena. Starý mlýn byl zchátralý a opuštěný, jen občas v něm mládež pořádala nedovolené večírky. Proto se všude kolem povalovala spousta prázdných láhví a zdi byly počmárané graffiti. Pro tajnou schůzku to nebylo špatné místo, i když dvojčatům nebylo příliš po chuti. Leopold s Leopoltem už na ně čekali. Bratři své detektivní následovníky srdečně přivítali a předali jim dřevěnou skříňku s královským erbem.

„Tak prosím,“ řekl Leopold, „papoušek s nejmizernější náladou na světě.“

Leonie nakoukla dovnitř jedním z průduchů vyvrtaných do boku krabičky.

„To je vážně tak rozmrzelá?“

„Proti ní je i mořská škeble rozesmátá,“ odpověděl Leopold. „Ale vyřešili jste případ Muže se psem, takže určitě dokážete rozveselit i náladovou Lóru.“

„Ale buďte opatrní,“ dodal Leopold. „Profesor se v žádném případě nesmí dozvědět, že je Lóra tady. Ten zmizelý agent se vydával za Profesorova spolupracovníka. Takže Lóra ví, kde má své ústředí a co má za lubem. Profesor udělá všechno pro to, aby se Lóry zmocnil. Naštěstí nemá ani tušení, že existujete vy dva.“

Leonardovi se rozbušilo srdce. Posledně jim Profesor unikl jen o vlásek. Třeba to tentokrát vyjde.

„Je jisté, že byl ten agent Profesorovi na stopě?“

„Zcela určitě,“ ujistil ho Leopolt. „Neexistuje totiž moc zločinců, kteří mají na levé ruce šest prstů a neustále kýchají.“

Leonie přikývla.

„Tak nesmíme ztrácet čas.“

„Výborně. Až něco zjistíte, zavolejte nám.“

„Zavoláme.“

Bratři se rozloučili a nasoukali se zpět do dvojplošníku, který se zakrátko s rachotem rozjel po strništi a vzápětí se vznesl vzhůru.

„Měli bychom jet domů,“ řekla Leonie, ale její bratr zůstal zamyšleně stát.

„Ti dva říkali, že Profesor nemá sebemenší tušení, že my dva existujeme. Ale já si myslím, že to není pravda, protože bych mohl přísahat, že ten darebák už tady u toho starého mlýna byl.“

Proč si Leonard myslí, že tu Profesor už někdy byl?

Hlupáci

3.

Když Leonard ukázal na zeď s otiskem levé ruky se šesti prsty, přeběhl Leonii mráz po zádech. Skutečně tu už Profesor byl? Ví snad, že ona a bratr pracují jako detektivové?

„Ten otisk je už starší. Barva je zaschlá. Kdy tady tak Profesor mohl být?“

„Leonarde, pojeďme okamžitě domů.“

„Souhlas. Tady to začíná být docela strašidelné.“

Naštěstí byli rodiče na vegetariánském kurzu jógy pro manželské páry, takže děti mohly nerušeně donést dřevěnou skříňku s papouškem do svého pokoje. Jakmile skříňku otevřely, Lóra z ní vyletěla, dvakrát oblétla pokoj a usadila se na nejvyšší poličku knihovny. Velkým zobákem začala vytahovat jednu knížku za druhou a házet je na zem.

„Hej, Lóro,“ řekl Leonard, „máš nám prozradit, kde je Profesor, a ne nám ničit knížky. Nech laskavě ty Emilovy skopičiny na pokoji!“

Místo odpovědi shodila Lóra na zem i několik Leoniných plyšáků.

„A jéje,“ zamumlala Leonie, „ta má tedy opravdu špatnou náladu. A i kdyby se nám ji povedlo rozmluvit, určitě bude mluvit jen anglicky. Bez Labernády, speciálního nápoje pro detektivy, jsme namydlení.“

Ovšem v tom okamžiku Lóra poprvé promluvila. „Žvanile!“ zaskřehotala. „Troubo! Nemotoro! Dubová palice!“

Přelétla na stojací lampu a na koberci pod ní se objevila malá zelenavá skvrnka.

„Hlupáku! Šašku počmáranej! Zelenáči! Blumo!“

Leonard vytáhl kapesník a koberec očistil.

„Jako tajný papoušek Jejího Veličenstva zřejmě umí Lóra mluvit mnoha jazyky. A zná nejspíš spoustu slov.“

Leonie se rozhodla, že se pokusí být trpělivá.

„Lóro, prozraď nám, kde se skrývá Profesor. Víš, co je ten Profesor zač?“ Spěšně načrtla cosi do bloku a podržela to papouškovi před zobákem. „Kde je tenhle muž?“

Lóra naklonila hlavičku ke straně, jako by přemýšlela.

Krátce přivřela oči a vzápětí upustila na koberec další nadílku.

„Slabochu! Tupoune! Opičáku!“

Leonard zkřížil ruce na prsou.

„Víš co, Lóro? To co umíš ty, umíme my už dávno: Špindíro! Krůto! Holátko! Slepice jedna oškubaná! Ptáku hloupej!“

Lóra se na něj překvapeně podívala. Sklonila hlavičku a schovala ji pod křídlo. Už ani nepípla. Leonie zavrtěla hlavou.

„To nebyl nejlepší nápad, Leonarde. Teď je smutná.“

„To jsem nechtěl. Mrzí mě to.“

„Neměli jsme se jí hned vyptávat na Profesora. Nejdřív se musíme postarat o to, aby se u nás cítila dobře.“

„Máš pravdu. Třeba má hlad.“

„Ale co žerou papoušci?“

„To ví Lóra sama nejlíp.“

Leonard se naklonil a tichým hlasem na ptáka promluvil. „Lóro, chtěla bys slunečnicová semínka? Dýňová semínka? Buráky? Nějaké brouky?“

Zpod ptačího křídla se ozvalo nesrozumitelné zamumlání.

„Rozuměl jsi jí?“ zeptala se Leonie.

„Znělo to jako papá, jo. Papá, jo. Že by se s námi loučila? Ale to přece nejde.“

„Ale ne,“ odpověděla Leonie. „Chce něco úplně jiného. Počkej tady, za chvilku se vrátím.“

Co chce Leonie Loře donést?

Pošoupnutý

4.

Zatímco Leonard čekal na svou sestru, předčítal Loře z Emilových skopičin, aby ji trochu povzbudil. Ale papoušek zatvrzele schovával hlavu pod křídlo a jen občas, když musel Emil ve stodole vyřezávat další dřevěné panáčky, smutně zaskřehotal. Konečně se Leonie vrátila. V ruce držela velký nažloutlý plod.

„Co to máš?“ zeptal se Leonard.

„To je papája,“ vysvětlila mu Leonie. „Koupila jsem ji v bioobchodě na rohu.“

Papoušek nenápadně vykoukl zpod křídla.

„Papá, jo! Papá, jo!“

Leonie rozřízla exotické ovoce kapesním nožíkem na dvě půlky. Jednu z nich položila na zem před Lóru. Papoušek okamžitě slétl ze stojací lampy dolů a pustil se do žlutočervené dužiny. Stejně tak si pochutnával na kluzkých černých semínkách. Leonie uřízla z druhé půlky kousek a podala ho bratrovi.

„Tumáš, ochutnej to.“

Leonard to zkusil.

„Fuj. Chutná to jak babiččiny staré ponožky.“

„Ale Loře to očividně šmakuje. Už vypadá mnohem veseleji.“

„Že by to bylo řešení celé záhady a Lóra měla jen hlad?“

„Možná.“ Leonie se posadila do tureckého sedu proti papouškovi. „Tak co, Lóro? Už máš lepší náladu? Nechtěla by sis s námi trochu popovídat?“

Ale Lóra ji vůbec neposlouchala. Cpala se papájou, a když měla dost, opět schovala hlavu pod křídlo.

„Lóro, co ještě chceš?“ zeptal se Leonard.

Lóra krátce vzhlédla, pak zamávala křídly a několikrát obletěla pokoj a nakonec přistála na vysoké poličce, kde měla dvojčata seřazené samé detektivky. Pod ní bylo staré zašlé zrcadlo, do kterého se Lóra zadívala. A vzápětí se začala pomalu kývat ze strany na stranu.

„Už to chápu,“ řekla Leonie. „Lóra je osamělá. A potřebuje společnost. Ale ne nějakých agentů nebo detektivů, jako jsme my, ale jiných papoušků.“

„To je možné,“ souhlasil její bratr. „Ale kde ty jiné papoušky najdeme?“

„No ty jsi mi ale detektiv. Přece v zoologické, ne?“

„Tak padáme.“

S pomocí mnoha vlídných slov a pár kousků papáji se dvojčatům nakonec povedlo vlákat Lóru zpět do dřevěné skříňky. Sourozenci opět skočili na kola a zanedlouho i se skříňkou vjeli do areálu zoologické zahrady. Jeli přímo k tropickému pavilonu, kde se mohli volně pohybovat exotičtí ptáci a menší druhy opic.

„A co teď?“ zeptal se Leonard.

„Teď vypustíme Lóru ze skříňky.“

„Ale vždyť nám uletí.“

„Jestli je to tak, jak si myslím, tak nám neuletí.“

Leonard opatrně otevřel skříňku. Lóra z ní vyletěla ven a zmateně se rozhlédla. Pak se usadila na větvi přímo proti dvojčatům.

„Kra! Kra! Kraaaaaaa!“ vykřikla směrem k ostatním ptákům.

„Krakrakra! Krakrakra!“ zaznělo v odpověď.

Jakási starší dáma na Leonii přátelsky mrkla.

„Ten tvůj papoušek je vážně velice hezký. Jaký je to druh?“

„Nemám tušení. Ten pták je tak jako tak strašně záhadný. A hlavně náladový.“

Dáma spiklenecky pokývala hlavou.

„Vidíš támhle toho pána vzadu? Ten ví o papoušcích úplně všechno. Ale bohužel je to blázen. Ale třeba by ti i tak mohl poradit.“

Leonie si prohlížela muže, na kterého jí dáma ukázala. Byl zcela zabraný do prohlížení dvou papouščích pírek, která ovšem připadala Leonii naprosto stejná. Nakonec sebrala odvahu, přešla k muži a oslovila ho.

„Dobrý den, možná byste nám mohl pomoct. Náš papoušek Lóra…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Detektivní kancelář Leo & Leo – Náladová Lóra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.