„Nesmírnou moc knih musíme vskutku velmi ctít,

neboť díky ní jsme s to rozlišovat hranice země i času.

Spatřujeme v ní jako v zrcadle věci, které jsou,

a věci, které nejsou“

Richard de Bury, Philobiblon, 1344

7

Na tisíce mil daleko, na druhé straně Země v hlavním městě knih snila jakási žena o tom, že své nepřátele v Anglii jednou provždy zničí.

Buenos Aires bylo i toho rána tak chaotické, hlasité a přelidněné jako většina jihoamerických velkoměst, ale i tady se dala najít místa, kde byl klid. Jedno z nich bylo Ateneo Grand Splendid, argentinské největší a nejkrásnější knihkupectví. Bývalý divadelní sál zastřešovala kupole plná fresek, kolem dokola vedly balkony zdobené nádhernými reliéfy. Na místě někdejších sedadel pro diváky stála za ohmataným mosazným zábradlím křesla z hnědé kůže. Venku se táhly proudy aut a chodců po Avenida Santa Fe, ale tady uvnitř panovalo uctivé ticho. Bylo to místo, kde se většina rozhovorů odehrávala mlčky mezi knihami a jejich čtenáři.

V jednom křesle daleko od schodů usrkávala matka Antikva z kouřícího šálku a nahlížela přes mosazné zábradlí dolů do knižního sálu. Byla to žena s bílými vlasy, přísnými rysy v obličeji, štíhlá, skoro až vyzáblá, jejíž zálibu v červené barvě nebylo možné přehlédnout. Měla na sobě elegantní dvoudílné šaty v tónu zralého vína, k tomu ladící boty, rubíny v decentních náušnicích a tmavé stíny na víčkách. Vlasy jí zbělely předčasně, byl to následek neuváženého používání bibliomantiky. Moci knih vděčila za mnohé, ale musela přinést i nějaké oběti.

Domovem jí již po několik let byla knihkupectví po celém městě, ohromné paláce jako právě Ateneo Grand Splendid a Eterna Cadencia, se svými lustry a tichým jazzem, ale i maličké krámky v bočních uličkách Avenida de Mayo. Od brzkého rána až do půlnoci putovala obchody a živila se energií z knih. Dokonce i v noci se potulovala po ponurých antikvariátech, jejichž majitelé očividně spali buď podobně málo jako ona sama, nebo s otevřenýma očima na rozevřených obrovských knihách.

Žila ve městě tisíců knihkupectví už dlouho. Jenom v Libropolisu jich bylo víc – ale v refugiích panovala jiná pravidla než v obyčejném světě. Proto bylo číslo knihkupectví v Buenos Aires nanejvýš úctyhodné. Mezi třinácti miliony obyvatel, takzvaných porteños, bylo údajně víc čtenářů než v jakémkoli jiném městě na světě. Zároveň byl počet známých bibliomantů nízký, protože většina z nich pociťovala pouto ke Starému světu.

Matka Antikva kladla důraz na anonymitu a milovala literaturu. Knihami se nejenže živila, ale také četla s vášní, jež téměř hraničila s posedlostí. Zjistila, že při čtení může znamenitě přemýšlet o podmanění svých nepřátel.

S vytrčeným malíčkem odložila prázdný šálek a pohledem dál klouzala po sále. Její spojenec se měl ukázat každým okamžikem.

V místech, kde dříve stály řady sedadel pro diváky, byly dnes police, mezi nimiž se proplétali první dnešní návštěvníci. Seshora působilo uspořádání tak geometricky jako nějaké antické naleziště. Matka Antikva pozorovala, jak do sálu vstoupili tři muži. Přeměřovala si je s nedůvěrou archeoložky, která tuší, že se z jejích nových pomocníků vyklubou bezohlední vykradači hrobů.

Ti tři procházeli sálem, na první pohled zaujatí výklady a stoly s knihami. Tím možná oklamali zbývající zákazníky, ale ne matku Antikvu. Byli nezvykle oblečeni: švihácké redingoty a vesty, hodinky na řetízku a ozdobné kapesníčky, úzké kalhoty a drahé boty jako z jiné doby. Všichni tři měli vycházkové hole se zdobenými rukojeťmi, jeden dokonce i cylindr. V Buenos Aires se móda měnila ze dne na den, takže nebudilo příliš velkou pozornost, že ti muži působili, jako by zrovna do knihkupectví prošli skleněnými dveřmi přímo z nějakého salonu z 19. století.

Po minutě je následovali další dva muži, podobně oděni, vysocí a štíhlí a nadmíru atraktivní. Když se v tichosti rozestavěli, vstoupila do obchodu šestá osoba, okamžitě se podívala na matku Antikvu nahoru na balkon a pomalu začala stoupat po schodech. Její společníci zůstali dole, ale v ten moment si matka Antikva všimla, že se další dva dávno nacházejí u ní nahoře, napůl skryti za opěradly vysokého ušáku. Kdy se tu objevili a proč si jich nevšimla? Nejspíš byli efektivnější, než se zdálo.

Zakabonila se a žena, která se k ní teď po balkonu blížila, si toho očividně všimla.

„Moje opatrnost nemá nic společného s nedůvěrou,“ řekla návštěvnice, „jen se špatnými zkušenostmi.“

Matka Antikva vstala z křesla, aby se s ní pozdravila. Zdvořilost pro ni byla důležitá i v kontaktu s podřízenými. „Doufám, že s tím vážně nepočítáte.“

Mladší žena se okouzlujícím způsobem zasmála. „Samozřejmě že ne. Ale občas naroste počet mých nepřátel rychleji, než je stihnu zabít. Proto podnikám nezbytná opatření.“

Matka Antikva si moc dobře uvědomovala, že ta žena nežádá o odpuštění za urážku, které se dopustila. Její zářivý úsměv, nevinná krása a křehkost nebyly nic než maškaráda: Pod nimi se skrývalo neochvějné sebevědomí, směs krutosti, pýchy a chladu.

Nikdo neznal pravé jméno této ženy. Ve světě bibliomantů jí říkali ta Okouzlující a většina o ní mluvila jen tajně a vskrytu. Byla tou nejlepší vražedkyní, kterou jste si mohli koupit za peníze, a její kavalíři – ti pěkní patolízalové, kteří jí sloužili coby osobní stráž – ji oddaně následovali až do smrti. Matka Antikva neznala žádnou jinou ženu, která by dovedla tak dokonale hrát na všechny struny mužských slabostí. Neexistoval muž, který by jí nepropadl, pokud to ona chtěla, a neexistoval muž, co by přežil, když na něj dopadl její pavoučí stín.

Okouzlující na sobě měla černé šaty s rolákem a k tomu vysoké kozačky. Vlasy dlouhé po bradu měla stažené do culíku, bezvadný pážecí střih. Na první pohled to byla jen krásná žena kolem třiceti, ale za jejíma velkýma očima zela propast.

„Prosím, posaďte se.“

Okouzlující poděkovala a usadila se. Když ženy seděly naproti sobě, zdálo se, že se vzduch mezi nimi tetelí, tak silné byly bibliomantské síly, které se tu střetávaly. Z knih v okolních policích proudila neviditelná energie a obklopovala je jako předivo z ryzí moci. A přesto by někdo, kdo není bibliomant, neviděl nic víc než dvě tiché dámy nestejného věku, jednu bělovlasou, druhou černovlasou.

Pět kavalírů v přízemí a další dva na balkoně se dál tvářili, že je s oběma ženami, které se tu setkaly k poslední poradě, vůbec nic nespojuje. Nevzrušeně listovali knihami, opírali se o police a tu a tam se usmáli na prodavačky nebo zákaznice.

„Přípravy jsou u konce,“ řekla Okouzlující. „Všechno je nachystáno.“

Matka Antikva neočekávala nic jiného. „Kořist má prioritu, zbytek nehraje žádnou roli. Můžete Faerfaxe zabít sama nebo ho přenechat svým lidem.“

Okouzlující si palci pohladila své dokonalé nehty. Leskly se jako ocelové čepele. „Vyřídím, co se vyřídit musí. To patří k mému obchodu.“

„À propos,“ dodala matka Antikva, „bylo by mi milejší odčinit se vám nějak za vaši snahu. Nerada někomu něco dlužím.“

Okouzlující zavrtěla hlavou. „Nezůstanete mi nic dlužna. Beru to jako svůj příspěvek k naší záležitosti. Některé věci musíte dělat z přesvědčení. Pád Adamitské akademie je mou touhou stejně jako vaší. Pokud je Faerfaxova smrt prostředkem a cestou, pak se to stane. Patriarchát Akademie musí padnout. Už příliš dlouho jsme setrvávaly ve stínu těchto mužů.“

Dokonce i matka Antikva měla nutkání se zachvět, když zaslechla pohrdání v hlase Okouzlující. Úkladná vražedkyně ráda využívala mužů pro svoje účely, ale dávala přitom svoji nenávist vůči opačnému pohlaví najevo stejně očividně jako svou krásu.

O důvodech kolovaly jen zvěsti. Jedna tvrdila, že Okouzlující už ve věku sedmi let posedla tělo dospělé ženy – bibliomantský experiment, který skončil tím, že ji její otec a bratr prodali jednomu z bohatých spojenců na hraní. Když jí bylo osm, podařilo se jí zabít svého trýznitele a o pár týdnů později všechny muže ze svojí rodiny. Pak beze stopy zmizela. Když se o pár let později znovu objevila, byla z ní Okouzlující, neustále doprovázená houfem kavalírů, které si obstarala bůhvíkde, nebo si je možná sama poskládala ze slov a knihtiskařského klihu.

Tady v obchodě jich matka Antikva napočítala sedm, na Avenida Santa Fe mohl klidně být další tucet nebo i víc. Nikdy nikdo netušil, s kolika kavalíry se Okouzlující objeví, a tím dokázala nahnat strach. Skok prostřednictvím knih, který bibliomanti používali, aby překonali velké vzdálenosti za několik vteřin, měl obyčejně jednu nevýhodu: Nikdy nemohli najednou cestovat víc jak dva bibliomanti z jednoho místa do druhého. V dlouhé historii bibliomantiky, která dosahovala až do antiky a k pramatce Faidře Herkulské, se nikomu nepodařilo tenhle přírodní zákon porušit – s jedinou výjimkou. Ať už Okouzlující objevila cokoli, umožnilo jí to skok v doprovodu nesčetných kavalírů, deseti či dvaceti, nebo dokonce i víc. Svědek jednoho z jejích útoků vypověděl, že se zničehonic objevila s padesáti přívrženci a spáchala neslýchaný masakr. On sám zůstal ušetřen jen proto, aby mohl světu popsat velikost její síly.

Matka Antikva ale nevěřila, že by schopnosti Okouzlující byly – snad kromě toho skoku – ve skutečně větší než její. Nejspíš měla prostě jen štěstí. Možná bibliomantika, která z ní udělala dospělou ženu, spustila něco, co dřímalo neodhalené v každém z nich.

Obyčejně se tvrdilo, že Okouzlující strávila roky po krvavé pomstě na svojí rodině studiem arkánských spisů a v nich narazila na zapomenutá tajemství. Ale mladá žena, která teď seděla naproti matce Antikvě, jí nepřipadala jako sečtělá učenkyně. Bez pochyby musela milovat knihy jako každý bibliomant, jinak by o svou moc dávno přišla. Ale neexistoval zákon, který by určoval, jakého typu ty knihy mají být. Pravděpodobně nečetla nic než brak, aby se nabila silou. Jednoho dne, až budou zbytky rodu Rosenkreutzů vyhlazeny a Akademie zničena, zavede matka Antikva řeč na Prousta nebo Joyce nebo zlatý věk ruské literatury. Pak se ukáže, z jakého těsta je Okouzlující.

Ale do té doby hodlala nasměrovat její nenávist vůči mužskému pokolení tím správným směrem. Byla tou nejdůležitější zbraní v Antikviných plánech, takže staré paní nezbývalo nic jiného než si ji k sobě připoutat všemi prostředky.

„Vyprávěla jsem vám vůbec někdy,“ zeptala se matka Antikva laskavým konverzačním tónem, „jak jsem zlomila moc svého prastrýce nad rodem Antikvů?“

Okouzlující se opřela v křesle. „Slyšela jsem o tom, ale bylo by báječné slyšet tu historku přímo od vás.“

A tak matka Antikva vykládala, přibarvovala, vymýšlela si a překroutila pravdu až k nepoznání. Když skončila tím, jak na sebe strhla moc rodu Antikvů a vlastnoručně zardousila zlosyna, který tyranizoval její rodinu, spokojeně spatřila oheň fanatismu planoucí v očích mladší ženy. Ano, Okouzlující ji bude poslouchat, o tom byla přesvědčená. Donese jí, po čem touží.

Proto si na rozloučenou dovolila gesto mateřské vřelosti, která byla kalkulovaná jako všechno, co dělala: Vzala Okouzlující za ruce a s důvěrou si ji k sobě přitiskla.

Když úkladná vražedkyně se svými kavalíry opustila Ateneo Grand Splendid, stála matka Antikva na rohu balkonu jako admirál u zábradlí svého torpédoborce, opřená oběma rukama a spokojeně hledící vstříc budoucnosti.

8

Furia zaklepala na dveře pracovny. Teprve napotřetí se jí dostalo odpovědi.

„Pojď dovnitř!“ křikl Tiberius Faerfax.

Uposlechla rozkazu, zavřela za sebou dveře a uviděla široká záda svého otce. Seděl na druhé straně pokoje skloněný nad psacím stolem a psal do sedmého svazku Hansardovy rukověti pro zdravý spánek.

„Nesu ti zmrzlinu,“ řekla.

„Někam ji postav.“

Její otec se nejmenoval Hansard, ani neoplýval novými poznatky ohledně zdravého spánku. Ale v písárně jeho velkého idolu Charlese Dickense se nacházely tajné dveře, které byly polepené falešnými hřbety knih coby maskováním – a mezi nimi byl i devatenáctisvazkový návod k dřímotu jistého mistra Hansarda. Protože autor ani jeho knihy neexistovaly, Tiberius Faerfax se už před lety rozhodl, že toto klasické dílo sám přivede na papír.

Šest svazků již stálo v polici, cenné a jediné výtisky svého druhu, svázané v nejlepší nejjemnější kůži a se zlatou ražbou. Faerfaxovi na tom sice byli finančně mizerně, ale Hansardova rukověť vyžadovala odpovídající vzhled. Na sedmém svazku už se pracovalo celé měsíce a Furiin otec vynaložil spoustu svých bdělých hodin k tomu, aby přemýšlel o spánku.

Jen příležitostně došlo na jiný úkol. Pak přišla na řadu Furia a stínkoust.

Hledala prázdné místo, kam by položila zmrzlinu, ale na všech stolech a poličkách se vršily knihy a nechtěla riskovat, že se nějaká hromada zřítí. Nakonec přistoupila k otcovu stolu, bezradně koukala na ten chaos a jednoduše položila misku na parkety.

„Copak se děje?“ zeptala se.

Zrovna psal dlouhou rozvitou větu, která už zabírala přes polovinu stránky. „Ještě moment.“

Pokrčila rameny a odloudala se ke krbu naproti. Nehořel v něm oheň, hory knih na zemi byly dávno příliš blízko. Mezi svazky na krbu stála skleněná nádoba ve tvaru cylindru. V ní ležely porézní úlomky lávové horniny: šedé, světle červené a některé skoro oranžové. Skleněné víko bylo bez smítka prachu, protože ho její otec často otevíral, aby vytáhl jeden z kamenů a zamyšleně ho otáčel v prstech. Přivezl si je před více než třiceti lety z války v Refugiu noci, kameny z bitevního pole, na němž padl nespočet bibliomantů. Jejich duchové ho dodnes pronásledovali v nočních můrách. I v dobrých dnech se našly okamžiky, kdy uprostřed rozhovoru ztratil nit a přes oči mu padl závoj bolestných vzpomínek.

„Tak,“ promluvil jí za zády a odsunul se na židli. Když se Furia otočila, dělal rameny krouživé pohyby, jako by se snažil narovnat si záda. Tiše vzdychl. „Zatracené ploténky!“

Věděla, že to nebyly jen ploténky, ale taky stará zranění z války, která ho ničila. Než se k ní otočil, nadzdvihl pásku, co měl přes oko, a pořádně se pod ní podrbal. Teprve poté, co ji znovu upevnil na pravé víčko, se na ni usmál.

„Vypadáš unaveně,“ řekla.

„Ta kniha se sama nenapíše.“

„Ale jo, napsala by se – jen kdybys chtěl.“

„Smysl a účel je napsat tu rukověť právě pěkně rukou. S bibliomantikou by to svedlo každé děcko.“

Asi postřehl, že se zatvářila zklamaně, protože vstal, došel k ní a položil jí obě ruce na ramena.

„Tvoje dušekniha si tě najde. Nedělej si starosti.“ Svoji měl v koženém pouzdře na opasku, ven vykukoval jen kousíček vazby. Ne všichni bibliomanti nosili svoji dušeknihu neustále u sebe, ale on si na to zvykl, aby mohl chránit svou rodinu, pokud je vyslídí agenti Akademie.

Furia na ni poklepala prstem. „Když ti bylo tolik, co mně, už dávno jsi...“

„To byla výjimka,“ přerušil ji. „Ostatním bylo devatenáct nebo dvacet, když na to došlo, některým ještě víc.“

„Dvacet!“ Furia si povzdychla.

„A stejně tak dobře to může přijít už zítra.“ Usmál se. „Nebo dneska v noci.“

V jeho zdravém levém oku to zajiskřilo a ona si přála, aby tam tu jiskru mohla vidět i jindy, než když šlo o knihy nebo bibliomantiku. Možná už reagovala trochu podrážděně, možná to nebylo spravedlivé, ale měla pocit, že by ji bez jejího potenciálu měl rád jen z poloviny tak moc. Stejně jako Pipa, napadlo ji občas. Proč jinak by táta připustil, aby se ten kluk stále víc zamotával do svých strachů ze zlých klaunů?

„Dneska v noci?“ zopakovala.

Na obličeji se mu usadil spokojený úsměv. Díky tomu sice nevypadal méně unavený – starý, napadlo ji, opravdu starý – ale teď působil o trochu víc naživu. Bylo mu šedesát, už to nebyl mladý muž a občas jí připadal vyloženě křehký a vetchý. Přitom byl skoro tak vysoký jako Sunderland a měl v sobě se svými po ramena dlouhými šedivými vlnitými vlasy skoro něco neohroženého. Možná k tomu vedle širokých ramen a obrovských rukou přispívala ta páska přes oko a bující bradka. Plnicí pero, které používal, bylo vyrobené speciálně pro něj a bylo dlouhé jako svazek chřestu. Jako všichni zkušení bibliomanti i on ztratil svůj tělesný pach. Místo toho byla jeho kůže a vlasy cítit po knihách.

„Vyrazíme o půlnoci,“ řekl. „Všechno je nachystáno.“

Srdce jí na pár úderů vynechalo, ale hned se zase sebrala.

„Jak dlouho jsi to všechno připravoval?“

„Pár dní.“

Což ve skutečnosti znamenalo spíš několik týdnů. A to předpokládala, že celé měsíce pracuje jen na Hansardově rukověti.

„Zatraceně, tati! Proč jsi mi to nemohl říct o něco dřív?“

„Máš snad nějaké jiné plány?“

Jeho úsměv jí připadal maličko ironický. Moc dobře věděl, že málokdy opouštěla rezidenci a už vůbec ne pro nějaká dostaveníčka. Paulina měla pravdu: Furia byla přesně jako on, a co hůř, nechtěla být jiná. Občas měla zvrhlou chuť udělat něco, co jí samotné připadalo strašné, jen aby nebyla tak předvídatelná.

„Není důvod, abys byl hned protivný,“ šeptla.

„Mrzí mě to.“

„To tě teda ani trochu nemrzí.“

Chtěl jí položit předloktí na rameno – což byl jeho podivný odtažitý způsob objetí – ale Furia ustoupila stranou a tvářila se, že zrovna objevila na stole něco moc zajímavého. A vtom opravdu něco zahlédla. Přidala do kroku.

„No tati!“ vykřikla vyčítavě.

Vzala do ruky knihu, která tam ležela. Violetta, královna pirátů patřila k Siebensternovým raným dílům a byl to jeden z jeho nejlepších románů. Četla ho jednoho parného léta a snila o tom, jak společně s Violettou vzdoruje bouřím v Karibiku a dávají za vyučenou španělské armádě.

„Musí to být vždycky jeho knihy?“ zeptala se. „Od téhle máme jen jeden výtisk.“

Zamračil se. „Siebenstern má vinu na všem, co se naší rodině přihodilo. Bez něj bychom se ještě jmenovali Rosenkreutzovi a byli bychom členové Akademie.“ Z jeho pohledu šlo vyčíst, jak je mu líto, že tuhle diskuzi musí vést pokaždé od začátku. „Čím rychleji jeho knihy zmizí, tím dřív se zapomene, že kdy existoval.“

Mohla by teď rozdmýchat obvyklou hádku o tom, jak absurdní bylo, že pořád ještě tesknil po těch časech, kdy jeho předci zastávali pozice v Šarlatovém sálu – v onom prvním spolku bibliomantských rodů, z něhož později vznikla Adamitská akademie. O tom, jak si protiřečí, protože tatáž Akademie nyní usilovala o jejich životy. A samozřejmě o jeho potlačované zatvrzelé nenávisti vůči Siebensternovi, který způsobil zánik dvou rodů. Zadostiučinění, jež její otec pociťoval, když mohl Siebensternovy knihy používat ke svým skokům, a tím je ničit, pomalu hraničilo s posedlostí.

Ale nakonec nic z toho neřekla, protože už to udělala tolikrát a on ani jednou neprokázal ani ždibíček nějakého nadhledu. Hlavně aby se mu do rukou nedostal Fantastico.

Pokoušela se soustředit na to, co je dnes v noci čekalo. Nebála se – koneckonců to nebylo poprvé, kdy se vydávali na lov pověstných prázdnoknih – ale bylo jí jasné, že to může být nebezpečné.

Odklidila kupičku knih z jednoho křesla vedle psacího stolu a posadila se. I její otec si sedl, protáčel v prstech plnicí pero a vyložil jí svůj plán.

9

Později vytáhla z úkrytu Severinovu knihu a vystoupala s ní vikýřem na střechu rezidence. Přes popraskanou šikmou stěnu přelezla na prostřední štít, sedla si obkročmo před rezatého kohouta, nacpala kalamář mezi dvě střešní tašky a otevřela knihu.

Vítr jí cuchal vlasy a ona si ještě jednou přečetla poslední Severinův vzkaz:

Míti někoho rád znamená odhaliti, že hovoříte stejným jazykem. Někoho milovati znamená ve stejném jazyce básniti.

Nevím, zda spolu již básníme, Furie, ale přinejmenším spolu píšeme knihu.

Říkala si, že by na to měla nějak odpovědět, ale napadaly ji jen věci, které vzápětí zněly děsně pitomě. Přesto mu chtěla ukázat, jak důležité pro ni jejich rozhovory jsou a že mu věří. V uplynulých týdnech mu vykládala něco o bibliomantice a zdálo se, že se díky tomu lépe vypořádává se svými vlastními schopnostmi.

Severinův otec byl nakladatel, čímž jste si na začátku devatenáctého století očividně moc nevydělali. Ale Rosenkreutzovi už byli generace před tím velmi zámožní a coby univerzální dědic využil tohoto bohatství, aby se mohl zcela oddat své lásce k literatuře. Severinův starší bratr obchod jednoho dne převezme a i pro Severina samotného bylo zajištěno místo. Protože ani trochu neoplýval obchodním talentem nebo vůbec zájmem o podobné věci, byl už dva roky učněm u svého otce v oboru knihařství. Jednou by měl dohlížet na výrobu knih a jeho bratr bude zodpovědný za prodej. Severin vypadal, že je s tím smířený. Říkal, že mu dělá radost vlastníma rukama vytvořit z papíru a kůže knihu, která tu bude na celé věky.

Rod Rosenkreutzů byl v té době poměrně rozvětvený, měli nespočet bratranců a sestřenic a mezi nimi hned několik, kteří se pokoušeli psát příběhy i básně. Severin oproti tomu měl schopnosti, které tohle všechno přesahovaly. Narodil se jako bibliomant, i když byl tento pojem v jeho době ještě neznámý. Před tím, než si začal dopisovat s Furiou, se domníval, že je jediným člověkem na světě, který dovede sílu knih využít ve svůj prospěch.

Zezačátku byla nedůvěřivá. Její první myšlenka byla, že by mohlo jít o nějakou lest Akademie. Co když byl Severin agent, který se tímhle způsobem pokouší zjistit, kde se ukrývají? Ale po všech těch týdnech se ani jednou nevyptával na to, kde bydlí – vlastně se zdálo, že od začátku vychází z toho, že stále žije v tomtéž domě na Rýně, v němž rodina bydlela v jeho době. Nikdy se ani nepokusil vyzvídat nebo vyptávat na něco, co mu sama dobrovolně nevykládala. Mnohem víc ho zajímalo všechno, co se týkalo bibliomantiky – věci, které se dnes bibliomant dozví už jako dítě od svých rodičů.

Jak moc se bibliomantika v těch více než dvou staletích, která je dělila, rozvinula? Kdy převzala moc Adamitská akademie? Jak velký je vůbec svět bibliomantů, o nichž většina smrtelníků nic netuší? A co byla ta tajná útočiště, kterým říkali refugia, místa jako Libropolis a další niky na druhé straně obyčejného světa?

Furii učili, že první bibliomantkou byla v temném dávnověku pramatka Faidra Herkulská. Oficiální historie se ale začala psát teprve s rokem 1780 – v tomto roce pět nejvlivnějších rodů uzavřelo spojenectví. Nazvali ho Spolek Šarlatového sálu, podle místa, na němž podepsali úmluvu. V tomto grémiu se mělo mluvit o právech, spravedlnosti a zamezovat bezpráví a křivdám. Přísahalo se na utajení před nevědoucím světem a tvořily se zákony a pravidla.

I Severin slyšel o Šarlatovém sálu – jeho otec byl jedním ze zakladatelů. Ale Severin si stál za tím, že jde jen o spolek nakladatelů a knihkupců, nic než neškodná obchodní dohoda. Furia opatrně naznačovala, že mu možná jeho otec neříká celou pravdu, ale Severin ze svého přesvědčení nechtěl ustoupit. On sám už se zúčastnil několika jednání v Sále a byla řeč jen o nákladech, cenách, výdajích na tisk a klesající kvalitě textů.

Věř mi, že to byla naprosto únavná záležitost. Představ si tu nejnudnější věc na světě, v duchu ji zdvojnásob a to celé bylo ještě desetkrát horší. To je Šarlatový sál. Celičký dlouhý den se prolévají pivem a vínem a večer jsou natolik opojení, že si druhého rána ani nepamatují, na čem se usnesli. S bibliomantikou to nemá nic, ale vskutku vůbec nic společného.

Furia se dál domnívala, že mu možná něco zatajovali, ale prozatím se rozhodla mu o tom nic dalšího nepsat. Teprve když do toho Severin dál vrtal, vyprávěla mu o událostech, které vedly k rozepřím v Šarlatovém sálu a k založení Adamitské akademie. To bylo roku 1835, třicet jedna let v Severinově budoucnosti.

Pořád byli odpadlíci, kteří se vzpírali autoritě Šarlatového sálu, bibliomanti, již necítili příslušnost k žádnému spolku a odmítali jakékoli zákonodárství. Siebenstern, který začal nenápadně coby autor románů o loupežnících, byl jedním z nich. Byl to on, kdo nakonec vytvořil pověstné prázdnoknihy – a tím způsobil rozpad pěti rodů.

Na první pohled byly prázdnoknihy svazky s nepopsanými stránkami. Ale ve skutečnosti byly nasycené bibliomantskou energií. Nikdo nevěděl, kolik jich je – třicet, odhadovali někteří, víc než padesát, říkali druzí. Také se jim přezdívalo bibliomantské časované bomby, protože to byl vlastně jejich jediný účel. Šlo totiž o to, že v jistý okamžik, a nikdo nevěděl kdy, se od nich měly všechny knihy v okolí nakazit prázdnotou. Tato prázdnota by přeskakovala z knížky na knížku a v nepředstavitelném dominovém efektu by tak za několik málo hodin zachvátila všechny knihy na světě. Za pár dní by všechny knihovny světa byly plné jen svazků prázdných papírů. Veškerá literatura by tak naráz zmizela – a s ní i bibliomantika samotná. Už brzy se pro to uchytilo zvučné pojmenování – Librokalypsa.

Nikdo netušil, jak se z druhořadého spisovatele stal nepřítel všech bibliomantů. Co ho naplnilo takovou nenávistí? Proč si přál zánik veškerých knih? A kde vzal tu moc a vědění, aby mohl vůbec prázdnoknihy stvořit, a zapříčinit tak Librokalypsu? Dodnes na tyto otázky nikdo neznal odpověď.

Jakmile vešlo ve všeobecnou známost, co Siebenstern udělal, nemohli se členové Šarlatového sálu shodnout, jak s nastalým nebezpečím naložit. Někteří to celé považovali jen za fámu a jiní zase hledali další viníky. Protože Siebenstern beze stopy zmizel, obrátili se ti, kteří ho chtěli vidět mrtvého, na jeho rodinu. Rosenkreutzovi byli napřed osočeni a pak vykázáni ze Sálu. Vytýkalo se jim, že zatajili, jak se mu dostalo možnosti zosnovat takový ničivý akt.

Tou dobou příslušníci rodu Antikvů objevili v knihovně v Petrohradě jednu z prázdnoknih. Ale místo aby svůj nález ohlásili, rozhodli se s ní experimentovat. Když jejich konání vyšlo najevo, tvrdili, že vše bylo jen pro dobro bibliomantiky. Jejich protivníci v Šarlatovém sále je ale obviňovali, že chtěli moc prázdnoknih využít pro svoje vlastní pochybné cíle. Hádka přerostla v konflikt, který svět bibliomantů doposud nepoznal. Došlo k rozmíšce, pak k pokusům o vraždu a nakonec tři zbývající rody, stojící proti odpadlíkům, rod Antikvů prakticky vyhladily. Během jediné krvavé noci byla zničena rodina i se všemi svými vzdálenými příbuznými. Když se proti tomu rod Rosenkreutzů ohradil, padli jeho členové za oběť nájemnému vrahovi. Jen několika Furiiným předkům se v zimě roku 1836 podařilo uprchnout do Anglie, kde se usadili v zasněžených kopcích Cotswoldsu a přijali jméno Faerfaxové.

Linie Antikvů končila v černém roce masakru. Tři zbývající rody prohlásily Šarlatový sál za rozpuštěný a sjednotily se do Adamitské akademie, která od té doby vládla zbývajícím bibliomantům za pomoci síly a násilí. Pod záminkou, že je nutno odvrátit nebezpečí Librokalypsy, se zavedly nové zákony, pálily se Siebensternovy knihy a zakazovaly jisté bibliomantské praktiky a Akademie nabyla nad skrytým světem bibliomantů neomezené moci.

Ovšem v průběhu desetiletí se ozývalo čím dál více hlasů, které trochu potajmu tvrdily, že Librokalypsa a Siebensternovy prázdnoknihy jsou výmysly, jež měly ospravedlnit diktaturu tří rodů. Protože katastrofa nepřicházela, mnozí si mysleli, že Siebensternův domnělý útěk nebyl nic než strašák srovnatelný se všemi věštbami konce světa nejrůznějších fanatických náboženství nebo mayských kalendářů. Siebenstern se stal obětí intrik, odstranili ho a vinili z něčeho, co se ve skutečnosti nikdy nestalo a ani v budoucnosti nenastane.

Mezitím se Akademie snažila umlčet všechny pochybovače. Na místech, kde se bibliomanti potkávali, a v tajných útočištích zasahovalo čím dál víc agentů a milicionářů, sbírali informace, očerňovali zrádce a odstraňovali povstalce.

Faerfaxové by vlastně měli být protivníkům Akademie vděční za jejich úsilí očistit Siebensternovo jméno. Ale jeden z nich se rozhodl, že ví všechno mnohem líp než všichni pochybovači a obhájci.

Tiberius Faerfax.

Furiin otec nenechal otřást svou vírou a rozzlobeně se domníval, že všechno je Siebensternova vina. Léta po jeho návratu z prohraných bitev v Refugiu noci se mu konečně podařilo vypátrat další prázdnoknihy. Odhalil je ve střední Evropě a v Arábii, v Jižní Americe a Japonsku. Bylo potřeba bezpočtu skoků, aby se dostal na všechna tato místa, dovnitř uzamčených trezorů a knihoven excentrických sběratelů, které byly obrněné jako pevnosti. Žádný z nich netušil, co číhá v jejich policích, a protože jen hrstka z nich byla bibliomanty, sotva by uvěřili varování. Takže se Tiberius Faerfax spoléhal na způsob, jenž skýtal nejpravděpodobnější úspěch – na loupež.

Ale proč dával tolik všanc? ptal se Severin. Proč nezveřejní, kde se prázdnoknihy nacházejí, a nespolehne se na to, že se Akademie postará o vše ostatní?

Furia si mu váhavě vylila srdce:

Můj otec je přesvědčený, že Akademie nechce knihy zničit, ale prozkoumat jejich účinnost a zneužít je jako prostředek nátlaku. Věří, že jen on může prázdnoknihy jednou provždy zničit – a kdo ví, možná má dokonce pravdu. Používá speciální černý inkoust, který před lety vyvinul rod Antikvů, když se zabýval prvními prázdnoknihami. Když byli Antikvové vyhlazeni, dostal se tento inkoust do rukou mojí rodiny. Střežíme ho coby ledovou kru, aby se nezkazil. Prázdnoknihu nelze zničit, aniž by člověk nepodstoupil riziko, že nastartuje Librokalypsu. Nebezpečí, že se uvolní energie a nakazí ostatní knihy, je příliš vysoké. Proto stínkoust od Antikvů knihy nezničí, ale jen zviditelní text, který je na stránkách vepsaný. Tím knihy ztratí svůj účinek. Doposud našel čtrnáct výtisků a zbavil je jejich účinku. Nikdo netuší, kolik jich ještě zbývá. Ale ty ses ptal, proč to táta dělá. Na jednu stranu samozřejmě proto, že knihy miluje víc než cokoli jiného na světě. Nedovede snést, že jeden z jeho předků má na svědomí něco, co by mohlo vymazat literaturu samotnou.

Na druhou stranu věří, že stačí, když najde všechny prázdnoknihy, a Akademie pak zruší klatbu, kterou na naši rodinu uvalila. Doufá, že se Faerfaxové znovu budou moci stát rodem Rosenkreutzů a že pak získáme křeslo v Akademii, tak jako tehdy v Šarlatovém sálu. Sní o tom, že všechno bude zase tak jako před tou rozmíškou.

Vím, že to zní šíleně. Akademie nás chce zabít, ale můj otec si myslí, že se můžeme rehabilitovat. Vážně věří, že by nás přijali s otevřenou náručí, když vyslídíme všechny prázdnoknihy. Sní o starých a lepších časech, které sám ani nezažil. Proto Siebensterna tak moc nenávidí. Siebenstern zničil naše jméno, naši pověst i budoucnost. Což je všechno možná pravda. Ale je úplně jedno, co můj otec dělá – nevěřím, že by Akademie zapomněla, co se událo, a navíc nám ještě dala křeslo v radě.

Možná se teď ptáš, proč bychom chtěli být součástí něčeho takového. Zástupci diktatury, kterou spousta lidí nenávidí. No, můj otec je přesvědčen, že může strhnout kormidlo na svou stranu. Říká, že až bude v Akademii zase dostatek zdravého rozumu, mohlo by se mnohé zlepšit, zrušily by se zákazy, propustili agenti a zametlo by se před vlastním prahem – tak jak to dělá on sám.

Ale já se obávám, že jsou to plané naděje. Jen sny a přeludy. Nechápej mě špatně: Mám svého otce ráda. Ale tady zabředl do něčeho, co už ho jen tak nepustí. A teď mám o něj každým dnem o něco větší strach.

Je to asi tak rok, co začal chtít, abych chodila s ním, jakmile najde další prázdnoknihu. Chtěl bys něco takového po své dceři? Už tak jsme dost pronásledováni a bombardováni jako zloději (což vlastně taky jsme). Ale přiznávám, že mě to i baví. Znáte ve vaší době spojení záchvěv vzrušení? Dneska už se tolik nepoužívá, leda v knihách, ale je to přesně ono: Užívám si, co děláme. Čím je to nebezpečnější, tím lepší.

A řekni mi: Je to normální? Nebo pomalu ztrácím kontrolu, tady v tomhle domě, v tomhle údolí, schovaná před celým světem?

10

Poté, co jí otec vylíčil, co má dnes večer v plánu, seděla Furia dlouho bez hnutí na střešním štítu a zírala do dálky. Na stráních se pásly ovce, bílé puntíky uprostřed všudypřítomné zeleně. Rezidence se zdvihala na konci protáhlého údolí a vždycky, když foukal vítr ze západu, přinesl s sebou vůni kopců. To pak byl cítit po mokré trávě a listí, po tajemství v rozbujelých houštinách.

Teprve po chvíli si všimla, že modrý inkoust na špičce skleněného pera zaschnul. Dneska nenapsala do Severinovy knihy ještě ani slovo. Většina záznamů o historii bibliomantiky byla o pár dnů a stránek zpět. Na tohle téma se teď vyptával jen příležitostně. Většinou to dělal jako ona: Vykládal o svém životě, o přísnosti svého otce, o všedních dnech v knihařství a – to obzvlášť – o svých pocitech. Občas se musela nad jeho květnatými obraty pousmát, ale byla přesvědčená, že on to má s jejími slovy zrovna tak. Na to, že mezi nimi byl věkový rozdíl přes dvě stě let, si vedli docela dobře, pomyslela si. A možná bylo právě proto snazší být upřímná. Nemusela se přetvařovat, protože mu nikdy nepohlédne do očí.

Z myšlenek ji vytrhlo vysoké zahvízdání. Přicházelo ze zadní strany usedlosti. Na druhé straně římských ruin na konci zahrady, za rozpadlou cihlovou zdí a zbytky sloupoví, které tam čněly coby náhrobky z plevele, končila zahrada pruhem křoví a stromů. Za ním se krajina strmě zvedala. O něco dál se na svahu vinuly koleje, po kterých jezdila jen vetchá lokomotiva se zarezlými nákladními vagony. Každých pár hodin, ve dne v noci převážela zboží z jedné továrny daleko na západě a mířila do Oxfordu a Londýna. V zatáčkách nahoře na kopci musela zpomalit skoro do kroku a před každou zatáčkou varovně houkala, aby odehnala z kolejí stáda ovcí a gallowayský skot.

Wackford dole před domem ten hvizd bouřlivě napodoboval, když společně se Sunderlandem nesli další skříň na příjezdovou cestu. Furia se zakřenila. Domovník občas dělal takové dětinské věci, aby vyvedl šoféra z jeho stoického klidu. Byl to secvičený rituál mezi oběma muži a Sunderland samozřejmě nehnul ani brvou, s čímž Wackford ostatně počítal.

Zatímco se vagony probojovávaly úzkými zákrutami kolejí, Furia se vrátila k otevřené knize, která jí ležela v klíně. Namočila skleněné pero v kalamáři, nechala si na prst široký odstup od Severinova posledního příspěvku a začala psát.

Dneska v noci už to zase vypukne. Budu doprovázet otce při jednom z jeho skoků.

Bylo to poprvé od té doby, co si se Severinem psala, ale on věděl, o co jde, a ona věděla, že si kvůli tomu bude dělat starosti. Představovala si, jak vrtí hlavou, když sedí skloněný nad knihou, možná zvedne oči a vykoukne z okna ven na Rýn, s blond vlasy po ramena, ve staromódním kabátci a košili s kanýry jako Heathcliff ve Větrné hůrce, prsty umazané od tiskařské černi.

Táta objevil jednu z prázdnoknih už před dvěma týdny a od té doby potajmu obstaral vše nutné. Pro skok znovu použijeme jednu ze Siebensternových knih, „Violettu, královnu pirátů“. Můj otec sehnal druhý výtisk a coby spěšnou zásilku ji poslal tomu sběrateli do Turína. Musel dorazit před pár hodinami, a jestli všechno dobře dopadne, nachází se teď už v cíli našeho skoku.

Pro skok s pomocí knih jsou vždy potřeba dva identické výtisky, nutně pocházející ze stejného nákladu. Náš použijeme jako vysílač, ten druhý jako přijímač. Objevíme se s naším výtiskem v téže místnosti, kde je střežen ten druhý, a budeme doufat, že správný sběratel ho uchovává někde ve své knihovně. Táta to zamaskoval jako zásilku z jednoho londýnského antikvariátu. Je to trochu nebezpečné: Pokud sběratel tu knihu prostě vyhodí, riskujeme, že skončíme někde v lisu na papír. Údajně už se někde stalo, že přijímací kniha byla položena ve výběhu pro psy nebo hozena do moře. Slyšela jsem, že někdo pojal podezření a odnesl přijímací knihu do krematoria. Když se tam skokan ocitl, měl čas jen na to, aby zjistil, kde je. Pak se zapnula pec a on uhořel zaživa.

Nechtěla to s odstrašujícími historkami přehánět, ale tohle nebyl žádný výmysl. Otec jí je vykládal coby příklad toho, co všechno se při skoku knihou může pokazit. Od té doby měla noční můry o skocích a nenáviděla je z hloubi srdce.

Knihy po skoku zmizí, prostě se vypaří do vzduchu. To je oběť, kterou musíme přinést. Abychom se později mohli vrátit do výchozího bodu, jsou potřeba další dvě totožné knihy. Vsadím se, že i k tomu táta použije Siebensternovy romány.

Odložila pero a uvažovala, jestli má ještě něco dodat. Nakonec si znovu namočila skleněnou špičku do kalamáře.

Vím, že prázdnoknihy existují, viděla jsem je na vlastní oči. Ale jestli jsou skutečně tím, v co všichni věří? Zda je Librokalypsa skutečným nebezpečím, nebo jen pohádkou? To nikdo netuší. Pomáhám svému otci, protože

– tady zaváhala –

je to můj otec. Protože ho mám ráda. Protože tak moc věří všemu, co dělá. Ale proto tomu hned nemusím věřit i JÁ, že ano? Možná postačí, když děláme něco pro druhého. Prostě z lásky.

Tvoje Furia

11

Jsi připravená?“ zeptal se otec.

Stáli naproti sobě v jeho pracovně, oba v tmavých kombinézách s našitými kapsami. Mezi sebou drželi Siebensternovu Violettu. Furiiny prsty na knižních deskách byly oproti otcovým poloviční.

„Jasně,“ zalhala odhodlaně.

Nebyla připravená. Myslela na krematorium, na kůži a kosti, které se rozpadají v prach. A přemýšlela, co by se stalo s Pipem, kdyby se z tohoto skoku ani jeden nevrátili.

Pak její otec řekl: „Pusť.“

Odtáhla ruce stejně jako on. Kniha se zažloutlou obálkou zůstala na místě, vznášela se mezi nimi v místnosti. Vypadala, jako by se vlnila a třpytila, jako kdybyste se na vybledlé písmo dívali skrz vodní hladinu. Police dosahující až ke stropu se zachvěly a zbledly, pak se z nich stalo něco jiného, co se kolem ní stahovalo jako sáček, z něhož ráz na ráz zmizel vzduch, takže těsně přilnul ke všemu, co se v něm nacházelo.

Čas se smrskl do zpomaleného proudu. Furiino tělo se kousek po kousku vydávalo na cestu jako šelestivý chvost komety roztřepený na okrajích. Bylo to, jako by jí někdo stahoval obličej. Chtěla po něm sáhnout, ačkoli dávno neměla ruce, jen oblaka mihotajících se molekul.

Pak jako by padala šílenou rychlostí, která neměla s obyčejným pádem zhola nic společného. Propast byla prázdná jako temnota mezi hvězdami. Otce už neviděla, bála se, že ho ztratila a zůstala sama na tomhle místě nikoho, které ani žádným místem nebylo.

Jako kdyby se řítila představivostí někoho jiného, kdo nemá psychické zábrany – cizince, který ji chce všude zavést nebo ji navěky zanechat v tomto stavu. Možná to tak opravdu bylo: Ve skutečnosti neskákali z jednoho místa na zemi na jiné, ne z Anglie do Itálie, ale řítili se myšlenkami toho, kdo knihu používanou ke skoku sepsal.

Siebensternovými ponurými myšlenkami.

Ale zrovna, když tuhle úvahu začala vážně zvažovat jako něco, co vám v polospánku připadá logické a po probuzení absurdní, poskládalo se její já znovu do pořádku. Opojné zrychlení pominulo, pád skončil a prázdnota se naplnila roztřepenými schématy. Na kůži pocítila jemňoučký dotyk, jako by propadala sítí z hmyzích křídel, která do sebe zapadala jako opona.

Vzdychla, když jí nohy vypověděly službu. Znovu si narazila bolavé koleno a v příští vteřině ji otec vytáhl na nohy. Chtěla něco říct, ale přitiskl jí ruku na ústa, obrátil k ní svou tvář a zavrtěl hlavou.

Samozřejmě že musela být zticha. Kruci, to přece věděla! Zapomněla to jen na prchavý okamžik, kdy její mozek znovu vytvářel z nadýchaného mraku pevnou hroudu z nervové tkáně.

„Nejsme tu sami,“ zašeptal jí otec do ucha.

Pohnula rukou na znamení, že už ji může pustit. O chvilku později znovu mohla dýchat ústy. Ucítila knihy, a jakmile se jí podařilo zaostřit, tak je i spatřila.

Nacházeli se v nějaké hale, která byla vysoká alespoň přes tři poschodí. Teprve na druhý pohled Furia pochopila, že je to bývalý kostel nebo klášterní sál. Klášter plný knih.

Tlumené světlo proudilo ze svítilen, které visely na dlouhých kabelech z klenutého stropu. Fresky tam nahoře se daly jen tušit, tmavé obrysy andělů a ďáblů, strnulých uprostřed reje.

Kromě nosných vzpěr na obou stranách kostelní lodi byla v sále spousta dalších sloupů, masivní věže kolem dokola obložené policemi s knihami. Každý ze sloupů mohl mít v průměru téměř pět a půl metru a obkružovalo ho několik ohrádek. Schodiště propojovala poschodí a na několika úrovních vedly filigránové mostky z jednoho knižního sloupu k druhému. Návštěvník téhle knihovny se nemusel země ani dotknout, aby se dostal od jedné police k druhé.

Furia s otcem přistáli za jedním ze sloupů, poblíž portálu a vedle stolu, na němž se vršilo několik stohů knih. Jeden se zakymácel. Přiskočila k němu a v posledním okamžiku ho přidržela, aby se s rachotem nezřítil dolů. Druhý výtisk Violetty musel být někde tady a po jejich příchodu se vypařil do vzduchu.

Furia udělala jen krok, aby knihy podržela, ale bála se, že už to bylo dost hlasité na to, aby byla jejich přítomnost prozrazena. Nejistě se otočila na otce, který napjatě poslouchal, ale pak zavrtěl hlavou. Ať už slyšel nebo vnímal cokoli, zdálo se, že se to nepřibližuje.

Nikde tu nebyly církevní insignie, žádné kříže nebo sochy. Toto místo bylo nejspíš už před dávnou dobou odsvěceno. Sběratel, v jehož vlastnictví se prázdnokniha nacházela, musel získat ruinu tohoto kostela a přestavit ji.

Furia opatrně pustila stoh knih, ještě chvilku počkala, jestli se znovu nepohne, a pak se připlížila za otcem o kousek dál kolem sloupu, aby měli lepší výhled do sálu. Věže z knih zakrývaly jedna druhou, ale dokonce i ve slabém nočním osvětlení se dalo tušit, že jich je přinejmenším deset, spíš patnáct. I menší sloupy v klenboví po obou stranách haly byly pokryté policemi, a dokonce i pod stropem se nacházely můstky, které vedly k teráskám plným knih.

Furiin otec uložil knihu potřebnou ke skoku zpátky do kapsy na stehně kombinézy. Jeho dušekniha se mu houpala v pouzdře na opasku. Z náprsní kapsy vytáhl několik kuliček, ne větších než mince, a podržel je v rukou. Kdyby je upustil, rozbily by se a vypustily metaforový plyn, který každého protivníka vyřadil z boje za pár vteřin. Lidé, kteří se nadýchali plynu, používali veškerou svoji koncentraci na to, že celé minuty hovořili ve strašlivých obrazech. Furia našla stopy plynu i v některých knihách.

Napjatě se zaposlouchala, ale neslyšela nic než vzdálené bzučení ventilace. Pokud tu kromě nich byl ještě někdo jiný, byl stejně potichu jako oni. Mrkla na hodinky – bylo krátce po půlnoci. Bylo klidně možné, že se sběratel touhle dobou ještě mohl nacházet v knihovně. Ale její otec zaručeně důkladně vyzvěděl, jaké má ten muž zvyky, než se rozhodl poslat mu výtisk Violetty, a prorazit jim tak cestu do jeho svatyně.

Osvětlení bylo jen slabé, nikde žádné lampy ke čtení. Široko daleko ani živáčka.

Ale možná něco jiného.

Rty jejího otce se bezhlasně zformovaly do jednoho slova:

„Exlibri!“

Furia nakrčila čelo. Znamenalo to, že exlibri jsou hlasití a často nestydatí, přetížení světem, který zhltli ve svojí knize, a – pokud se tedy dalo věřit propagandě Akademie – mnohdy duševně zaostalí. Její otec stejně jako většina bibliomantů nebyl fanouškem exlibri.

Platili za živočichy druhé třídy, kteří si odmítali připustit, že jsou jen výplody lidské představivosti. Postavy z románů, které omylem přepadly do reality. Od zavedení bibliomantiky byla hranice mezi fikcí a skutečností čím dál tenčí. Nikdo je tu nechtěl a i oni sami si nepřáli nic než se vrátit do svých knih. Protože to nebylo možné, agenti Akademie je strkali do ghett v refugiích, kde živořili v chudobě a depresi. Většina z nich byla jen slabý odlesk sebe samých, stíny románových postav, jimiž kdysi byli. Dokonce i když se do skutečného světa zatoulalo nějaké proslulé stvoření z literatury, často nebylo k poznání. Takže už roky kolovaly zvěsti o šíleném kapitánu Achabovi, který dodnes brouzdal kloakami exlibri slumů a pátral po bílé velrybě a tu a tam harpunoval nějakou albínskou krysu. Nebo historky o pyšné ruské šlechtičně z Vojny a míru – nebo to byl Doktor Živago? – kterou vyfotografovali umazanou a potrhanou u výdeje jídla v jednom ghettu. Od té doby se pravidelně objevuje coby odstrašující příklad na plakátech štvavých kampaní, s jejichž pomocí Akademie podporuje nenávistné naladění.

Pokud se v knihovně skutečně nacházeli exlibri, bylo nepravděpodobné, že by se mezi policemi pohybovali tiše a tajně. Dokonce i ti vzpurní, o kterých se tu a tam mluvilo, nebyli schopní reagovat s potřebnou trpělivostí. Agenti Akademie pak bez problému potlačili ojedinělé nepokoje v ghettech, rebelie zadusili v zárodku a potenciální exlibri teroristy stáhli z oběhu.

Furia se rozhlížela a její otec mezitím svými bibliomantskými smysly prohledával okolí. Nakonec jí naznačil, aby ho následovala. Nehlučně se plížili podél první věže z knih a skryli se ve stínu malého mostku. Furiin otec musel prázdnoknihu vidět jako maják, jeho mnohaleté zkušenosti ho naučili odhalit sebemenší a sebeslabší stopu. Uplyne mnoho času, než toho bude Furia alespoň částečně schopna.

Pořád se díval vzhůru na mostky a kulatá náměstíčka nad jejich hlavami, které tvořily druhou, třetí a čtvrtou úroveň knihovny. Furia měla na chvilku pocit, že si ve stínech něčeho všimla, ale už se to znovu neobjevilo.

Přešli polovinu sálu, většinou těsně podél sloupů, a vtom jí otec znovu naznačil, aby se zastavila. Poplašeně se rozhlížela do všech směrů, i ke stropu, ale neviděla žádný důkaz, že by tu byl nějaký další člověk nebo exlibro.

Ale přesto něco ucítila. Svědění ve spánku jako lehké mrazení elektrického proudu.

Nejspíš tu byli noční hlídači, když ne v knihovně, pak venku před portálem. Sbírka takového rozsahu většinou nebyla nestřežená – mimo případ, kdy majitel bydlel s prázdným bankovním kontem v sešlém venkovním sídle a byl donucen svěřit bezpečnost svých knih do rukou oblíbeného domovníka, který byl spíš dobromyslný než chápavý.

Záviděla otci jeho stoický klid.

„Tady někde to je,“ zašeptal a ukázal na další sloup, vysoký a široký jako všechny ostatní, kolem dokola obestavěný knihami. „O patro nad námi, možná o dvě.“

Po věži z knih vedlo nahoru úzké schodiště. O necelých pět metrů výš končily schody na kruhovém můstku, nejspodnějším ze tří, které se vinuly kolem sloupu. Na všech vedly kolejnice s pohyblivými žebříky.

„Nejsme sami,“ pošeptal jí otec, „ale jsou na druhé straně a nejspíš mnohem výš. Když si pospíšíme, budeme s prázdnoknihou pryč, než se k nám dostanou.“

„Exlibri nebo hlídači?“

„Nejspíš obojí.“

Znepokojeně se na něj podívala. „Říkal jsi, že majitel není bibliomant. Jak by pak přiměl exlibri, aby pro něj pracovali coby hlídači?“

Otec jí neodpověděl. „Zůstaň pěkně blízko u mě,“ přikázal jí. „Kdybys musela skočit zpátky beze mě, tak...“

„Cože?“

„Ticho buď!“

„Nemůžu skočit bez tebe!“

„Pokud půjde všechno, jak má, nebude to ani potřeba.“ Vypadalo to, že chce ještě něco dodat, ale pak si to rozmyslel. Místo toho beze slova ukázal ke schodišti a napočítal na prstech do tří.

Na jeho znamení opustili úkryt za sloupem a co nejrychleji se vydali ke schodům. Furiin otec vyrazil první, tak hbitě, jak ho dlouho nezažila. Dorazili k druhému sloupu, spěchali nahoru a zastavili se v prvním patře. Tentokrát si toho všimla i Furia.

Přes mostek na druhé straně klenutého sálu se mihly dvě postavy, dobrých čtyřicet pět metrů vzdušnou čarou od nich. Okamžitě zmizely za věží z knih. Furia se pokusila sledovat, zda se neobjeví někde jinde. Ale než je znovu našla ve změti stínů a kovových vzpěr, chytil ji otec za ruku a ukázal k dalšímu schodišti. Museli ještě o poschodí výš, prázdnokniha byla někde tam nahoře.

Slyšela vzdalující se kroky na kovové mřížce, ale v tom ponurém polosvětle nikoho nerozpoznala. Svědění ve spánku nezesilovalo, už si na něj zvykla. Způsobovala ho blízkost prázdnoknihy? Usilovně se pokoušela si vzpomenout, jestli měla podobný pocit i posledně, když jednu z knih vypátrali.

Tiberius zakopl, když vystoupali do druhého patra věže z knih. Kulatý mřížovaný mostek se nacházel dobrých devět metrů nad zemí a zábradlí po stranách dosahovalo Furii jen k bokům. Popadla tátu za ruku, než mohl ztratit rovnováhu. Věnoval jí vděčný úsměv.

Opatrně přecházeli mostek vedoucí kolem sloupu a za pár kroků byli u cíle. Tiberius položil ukazováček na drobnou knihu bez nápisu. Kdo nevěděl, co hledat, nejspíš by na ni nikdy nenarazil. Opatrně knihu vytáhl, útlý svazek středně velkého formátu. Ještě než v něm začal listovat, Furia věděla, že jeho stránky jsou na první pohled prázdné. Zdánlivě se nejednalo o nic víc než zažloutlý zápisník. A proto Siebenstern opatřil obálku uměleckými intarziemi, propletenými vzory z vykládaného jantaru a plátků zlata, aby přilákal pozornost sběratelů a knihovníků. Spousta z nich byla osázena diamanty. Každá kniha měla svou vlastní hodnotu a pro sběratele byla cenným unikátem.

Furia si všimla, že v této polici byly výlučně knihy s nápadnými obaly, jedna nádhernější než druhá. Většina sběratelů nedokázala krásné knize odolat a bylo docela jedno, co v ní stálo a že jich majitel knihovny posbíral už desítky. To jen podpořilo Furiiny obavy, jak je možné, že by takový poklad mohl být nestřežený.

Zatímco její otec zkoumal knihu, koutkem oka zaznamenala pohyb v nejvyšším patře, jen o poschodí nad nimi. Někdo tam stál u zábradlí a shlížel na ně, sotva patrná silueta ve stínech u stropu.

„Tati!“

Její otec odtrhl pohled od knihy a sledoval, kam ukazuje.

Postava zmizela.

„Někdo tam byl,“ zašeptala. „A viděl nás.“

Otevřel pusu, aby odpověděl, prázdnoknihu přitisknutou na hruď, a vtom ticho knihovny prořízl výstřel.

Někdo vykřikl. Někdo jiný se zasmál.

Zazněl druhý výstřel. Po kovové mřížce se začaly přibližovat chvatné kroky. Furia nikoho neviděla, ale její otec už s knihou v ruce uháněl kolem sloupu, aby se podíval za roh.

„Zůstaň tady!“ přikázal jí.

Neposlechla ho.

Za pár kroků ji zastavil. Furia do něj vrazila, odskočila stranou, praštila se o zábradlí a váhavě sledovala jeho pohled.

Dva malí mužíci šíleně rychle uháněli směrem k nim přes kovový mostek dlouhými kroky, které se blížily přískokům. Oba se v běhu ohlíželi, jeden se držel za poraněné rameno. Byli od Furie a otce vzdáleni ještě několik metrů, když se za nimi vynořila třetí postava, od hlavy k patě oděná v bílé.

„Stůjte!“ zařval ženský hlas.

Postava zvedla stříbrnou automatickou pistoli, která se zaleskla jako meč, a vystřelila do vzduchu.

Otec popadl Furii a schoval ji za sloup.

„Kdo to je?“ zeptala se, ale s odpovědí nepočítala. Byla si jistá, že ti uprchlíci jsou exlibri. Soudě podle kroků se přibližovali. Znovu zazněl výstřel, který opět následoval mektavý chechot utíkajících.

„Ve jménu Akademie...“ začala žena, ale víc už Furia nerozuměla.

Její otec se před ní ochranitelsky postavil, v pravé ruce kuličku s metaforovým plynem, v levé knihu. Stál příliš blízko zábradlí.

Je neopatrný, problesklo jí hlavou.

Už ho nestihla varovat.

Exlibri do nich plnou silou narazili.

12

Oba uprchlíci si příliš pozdě všimli, že se na mostku nachází ještě někdo další. Jeden se šíleně zasmál, když vrazil do Tiberia Faerfaxe, druhému unikl překvapený zvuk, když lidské klubko dopadlo na mostek. Furia odskočila stranou, ale nebyla dost rychlá. Všichni čtyři spadli, její otec zaklel, ustaraně vykřikl Furiino jméno a ve změti rukou a nohou se snažil chránit její hlavu. Zároveň si všimla, že kulička s plynem se odkutálela pryč a prázdnokniha vypadla otci z ruky.

Instinktivně hmátla skrz zábradlí a chytila knihu dřív, než se mohla snést do propasti. Bleskurychle si ji přitáhla k sobě a chránila ji vlastním tělem, zatímco chlápek, co se chechtal jako koza, dopadl na její rameno, když se pokoušel vstát. Pak ho ale trefil její otec a on sebou znovu říznul na zem. Furia dostala přes obličej rukou a všimla si, jak byla chlupatá. A vtom jí to došlo: Ten cizinec byl nahý, celé tělo pokryté srstí. Maličká očka mu krvavě zářila. Teď už nebylo pochyb, že se jedná o exlibro, který navíc ani nebyl člověkem.

Žena v bílém znovu zakřičela něco nesrozumitelného. Nemohla být daleko, někde na mostě mezi věžemi knih. Pak někde něco zapraskalo a ozvaly se mužské hlasy. To byli jistě strážci knihovny. Během pár vteřin se z tichého knižního sálu stal blázinec.

Tlak na Furiiných prsou zesílil, jak se exlibro s poraněným ramenem od ní odrazil, vyhrabal se na nohy a chtěl vyrazit dál. Furia ho volnou ruku popadla za kotník. Na rozdíl od svého druha na sobě měl kalhoty, ale byl bos. Něco mu vypadlo z levé ruky a dopadlo to přímo vedle Furiiny hlavy: kniha, samozřejmě, čas jako by se zastavil a ona si přečetla dvě slova stojící na obálce.

Atlas horizontů.

Exlibro knihu rychle sebral. Byl drobný, skoro kostnatý a jeho pleť měla modravě bílý nádech. V obličeji naproti tomu působil velmi živě a překvapivě mladě, navíc mnohem víc lidsky než jeho doprovod. Nejnápadnější byla ale jeho kštice, havraní hříva, která mu trčela do všech stran.

„Pojď už!“ zařval na svého společníka s planoucíma očima. Ten seděl stále omráčený Furiiným otcem a ani se nepokoušel vzchopit se. Pokud byla ta žena skutečně agentkou Akademie, měli by všichni okamžitě zmizet. Naneštěstí si navzájem stáli v cestě.

V rychlém staccatu se ozvaly další výstřely. Někdo zařval cosi italsky.

„Furie!“ vykřikl její otec. „Nech je běžet!“

Pustila cizincovu nohu. Černovlasý exlibro si k sobě přitiskl Atlas horizontů, vrhl na ni poslední udivený pohled a pak popadl to druhé stvoření a táhl ho za sebou. Nemusel ani moc špicovat uši, aby zaslechl jeho bezuzdný výkřik. O vteřinu později se konečně oba dostali od Furie a jejího otce, přeskočili mřížovaný mostek a zmizeli za sloupem. Hned nato Furia zaslechla jejich kroky na schodech. Nejspíš utíkali do nejvyššího poschodí, kde je agentka a strážci nemohli tak snadno dostihnout.

A vůbec, ta agentka – dávno tu měla být.

Tiberius Faerfax se postavil a chtěl na nohy vytáhnout i Furii, ale ta už vyskočila a pokusila se prchat stejným směrem jako exlibri. Její otec ji zadržel.

„Počkej!“

Nechápavě se na něj podívala, ale pak jí to došlo: Měla prázdnoknihu. Mohli skočit zpátky, nemuseli dál utíkat. V zápalu boje na to téměř zapomněla.

Podala mu ji. „Tumáš.“

„Zastrč si ji do kapsy. Bereme ji s sebou.“

Věděla, že to nedělal rád, protože se obával, že by Akademie mohla vystopovat knihu až do jejich rezidence. Ale teď nebylo času nazbyt, aby mohli svazek zneškodnit pomocí stínkoustu. Musí se o to postarat doma.

Furia strčila knížku do jedné z kapes kombinézy a její otec vytáhl knihu potřebnou ke skoku zpátky. Siebensterna, ale ve všem tom spěchu nerozeznala titul. Identický výtisk musel ležet doma v jeho pracovně.

Další výstřel.

Zpětně byla přesvědčená, že kulku, která trefila jejího otce, viděla.

Zablesknutí z hlavně bylo světlejší než všechna předešlá a několik věží z knih zahalil pronikavý světelný paprsek. Tentokrát to nebyla agentka, kdo pálil. Střelec se nacházel někde pod nimi, u paty vedlejšího sloupu, a ani se nenamáhal je varovat.

Kulka škrábla otce do krku a pak se v prašném mraku zaryla do stěny plné knih za ním. V první chvíli to vypadalo jen jako drobné škrábnutí, jedno z těch, o kterých se často čte v románech a nikdo není vážně zraněn. Hrdinové se škrábnutím poráželi celá vojska a vlekli krabice plné pokladů z bitevního pole. Škrábnutí patřilo v knihách k dobrému tónu, bylo jako řád, který si člověk zasloužil, když porážel jednoho protivníka za druhým. Nikdo pak netrpěl trvalými následky.

Ale Tiberius Faerfax na to zemřel.

Když se zhroutil, Furia netušila, že jsou to poslední minuty otcova života. Hned byla u něj, ale neudržela ho. Klesla vedle něj na kolena a uložila jeho hlavu na svá stehna. Z rány na krku mu vytryskl tenký čůrek krve, ustal a zase tekl dál, tentokrát ale coby prudší proud z jeho rozedrané tepny. Na černé kombinéze nebyla krev skoro vidět, ale krk měl úplně rudý, i obličej a ruce, kterými se neohrabaně pokoušel ucpat si ránu.

Furia nevydala ani hlásku, ačkoli chtěla křičet. Jako by jí někdo stiskl hrdlo, nedostávalo se jí vzduchu a pulz ji bolestivě bušil ve spáncích.

„Její jméno,“ supěl otec, „je Isis Nimmernis... Vezmi...“

Dál se nedostal, ze slov se stalo chroptění. V očích měl vepsanou nechápavost, žádnou bolest a později Furia pochopí, že věděl a zkrátka nedokázal uvěřit tomu, že to má takhle skončit.

Nakonec ze sebe vyrazila trýznivé „Tati...“ Bylo to sotva slyšitelné zašeptání. Vtom si vzpomněla na knihu, s jejíž pomocí měli skočit zpátky, musela mu vypadnout z ruky, ano, támhle byla. Přitáhla si ji k sobě, položila mu ji na hruď a vedla jeho ruku, ale už neměl dostatek sil, aby ji udržel. Svazek sklouzl dolů a přistál znovu na mřížkované podlaze.

„Isis Nimmernis...“ zachraptěl ještě jednou. „Je nepřítel, Furie... tvůj nepřítel... do Libropolisu za Kyrissem... může vám pomoct... dluží mi to...“

Furia nerozuměla, co chtěl ještě říct, protože v tom okamžiku vykoukla agentka přikrčená zpoza sloupu, v ruce stříbrnou pistoli.

„Zůstaň na zemi!“ prskla po Furii. „Nehýbej se, jinak odhalí ještě i tebe!“

Znovu zazněla střelba, kolem ní se rozvířil prach a cáry papíru. Muž zařval italsky, konečně přestal pálit a někdo dostal ránu, která byla slyšet až k nim nahoru.

Furia se na agentku podívala přes závoj slz – zářivá postava v bílé peleríně s kapucí, jako by sem zabloudila z nějakého společenského románu viktoriánské doby. Horní část těla měla útlou, na sobě měla sněhobílou šněrovačku a přiléhavé kalhoty. Hedvábný šál, také bílý, zakrýval horní část jejího obličeje a zpoza kapuce vykukovaly jen oči. Byly světle modré a třpytily se mrazivě jako ledové kry.

Tiberius Faerfax sebou pod Furiinýma rukama trhnul. Odvrátila od agentky oči, protože jí bylo lhostejné, co se s ní samotnou bude dál dít, jen pokud mohla zachránit otce.

Pokusil se naposledy promluvit, zašeptal něco, čemu nerozuměla, pak jí jeho hlava klesla do klína.

„Tati?“

Jeho hrudník se zdvihl a klesl, ještě pořád nebyl mrtvý.

Agentka Akademie – Isis Nimmernis – odstrčila Furii stranou a chtěla se naklonit nad umírajícího. Ale Furia to nepřipustila. Krvavýma rukama praštila ženu do ramene. Agentka uskočila, na bílém oblečení jí zůstal rudý flek. Ale než stihla Furia znovu zareagovat, popadla ji žena za podpaží a odstrčila stranou.

„Můžu ti pomoct, když mě necháš!“

Furia shlédla dolů na svého otce. Levé oko měl doširoka otevřené. Jeho pohled vypadal, že úpěnlivě prosí, jen aby neposlouchala tu cizinku.

Je tvůj nepřítel, Furie. Tvůj nepřítel.

Ale Iris Nimmernis ji pustila, popadla knihu, s kterou chtěli skočit zpátky, znovu ji položila na jeho hruď a zvedla ruku. „Drž to pevně,“ řekla Furii. Ta zaváhala. „Jenom to pořádně drž, zatraceně.“

Furia poslechla, protože její nevole se v zoufalství rozsypala jako přehrada při záplavě. Žena odložila pistoli na mostek a dotkla se pravou rukou něčeho, co měla schované pod pelerínou. Nakratičko Furia zahlédla malou knihu v pouzdře na opasku. Agentčina dušekniha.

Její otec se vzepřel a otevřel ústa. Vtom Furia pochopila, že mu žena dává něco ze své síly, poslední živý náraz energie.

Pod nimi se rozezněly kroky. Strážci spěchali po schodech nahoru.

„Zmizte odsud!“ zakřičela agentka.

Ona je nepřítel.

Tvůj nepřítel.

Tiberius Faerfax s pomocí cizí síly inicioval skok. Jeho i Furii to strhlo pryč. Poslední, co uviděla, byla Isis Nimmernis, bílé zjevení, jako anděl, který popadl pistoli a pálil.

13

Otec zemřel hned po návratu.

Pokoušela se ho oživit, jakmile se vedle ní zhroutil v pracovně, padla k němu na zem a překulila ho na záda.

Ještě jednou zacukal rty. Celé roky jí znovu a znovu opakoval, že jednoho dne bude v honbě za prázdnoknihami pokračovat ona a bude mít za úkol očistit rodinnou pověst. Čekala, že svými posledními slovy tohle přání potvrdí. Místo toho zašeptal: „Postarej se o svého bratra... Slib mi to... Pip tě potřebuje...“

Přikývla a rozhlížela se po telefonu, musel tu být někde pod těmi horami papíru na psacím stole. Když zavolá sanitku, bude u nich v údolí tak do půl hodiny. Pokud půjde všechno dobře, tak za dvacet minut. Bylo jí jasné, že to už bude pozdě. Krev z otevřené tepny pořád prýštila. Ačkoli na ni tiskla ruku, vykrvácel jí v náručí.

Z hrdla se mu vydralo zasténání, znenadání vytřeštil oči. „Někdo... tu...“

Sotva ho poslouchala, sama vzlykala příliš nahlas a cítila, jak ji bezmoc rozedírá srdce.

„Někdo...“ supěl sotva slyšitelně.

Pak jeho pohled ustrnul, hrudník klesl naposledy. Jeho život skončil prostě, z jednoho okamžiku na druhý. S odstupem, který jí samotnou otřásl, si Furia pomyslela, jak byla jeho smrt obyčejná. V jedné vteřině to byl ještě její otec, se vším věděním a příběhy, s tím zvláštním pohledem, kterým se dovedl podívat jen on – a v té příští tu na koberci leželo jen jeho tělo. Tiberius Faerfax by si zasloužil rozloučení s rachotem a vířením bubnů, místo toho zbylo jen ticho.

Kniha, s jejíž pomocí skočili zpátky, se už vypařila. Celá uslzená si Furia vzpomněla na prázdnoknihu v kapse svojí kombinézy. Otec chtěl, aby se o ni postarala. Než udělá cokoli dalšího – zavolá Paulinu a Wackforda a vzbudí Pipa – musí ji zničit. Pak to bude skoro, jako by to udělal on sám.

Mechanicky a bez přemýšlení prohmatala kapsy jeho kombinézy a vytáhla malou kovovou nádobu, v níž uchovával stínkoust od Antikvů. Vypadala trochu jako placatice se šroubovacím uzávěrem. V kapse na stehně měl uloženo malé kladivo a několik hřebíků.

Přinutila se nepodívat se znovu do jeho neživého obličeje. Místo toho upřela pohled na jeho dušeknihu, která mu visela za opaskem. Bylo by nesmyslné si ji brát. Pro každého bibliomanta existovala jen ta jedna jediná kniha, i pro ni.

Okny dopadlo na parkety měsíční světlo. Teprve teď jí došlo, že v pokoji nesvítily žádné lampy. Otec je před skokem nezhasínal, nikdy to nedělal. Jako omráčená se postavila, zakymácela se, když ho uviděla, jak jí leží u nohou, pak přešla k vypínači vedle dveří. Několikrát ho stiskla, ale v pokoji zůstala tma. Možná vypadly pojistky.

Někdo tu, říkal. Co tím myslel? Že tu někdo byl?

Tělem jí projelo zamrazení, jako by dostala zimnici. Poslouchala, ale jediné, co slyšela, bylo staccato jejího rozbouřeného srdce. Bylo tak těžké bojovat se smutkem. Byla unavená jako ještě nikdy v životě a smrt otce ochromila její myšlenky. Nejradši by byla, kdyby za ní někdo mohl udělat všechna rozhodnutí a za ruku ji dovedl na místo, kde by mohla v klidu plakat, dokud by jí nedošly slzy.

Spěchala zpátky k otci, klesla na kolena a položila prázdnoknihu na parkety. V měsíčním světle působila nenápadně jako jakákoli jiná kniha v tomto domě. Části zlatého zdobení se po letech oprýskaly, zbytek byl matný a zhnědnul. Nic, kvůli čemu by se vyplatilo umírat.

Furia odšroubovala kovovou placatku a strčila dovnitř první hřebík. Když ho vytáhla, byl zpola pokrytý stínkoustem. Položila ho na desky prázdnoknihy, vzala do ruky kladivo a do první rány vložila všechen svůj vztek a zoufalství. Hřebík s tlumeným zvukem projel knihou. Ozval se šelest, jako by stovky per najednou škrábaly o papír. Aniž by musela knihu otevřít, věděla, že v tuhle chvíli se část textu uvnitř znovu objevila.

S druhým a třetím hřebíkem si poradila zrovna tak, namočila ho v inkoustu a vrazila do knižních desek. Když k nim přiložila čtvrtý, zaslechla hlasy. V nočním tichu musely být rány kladivem v domě dost slyšet, i když je papír tlumil. Možná to vzbudilo Wackforda a ten se teď pídil po příčině toho hluku.

Čtvrtý hřebík byl poslední, stačilo pár kapek stínkoustu. Prý byl vyroben z popela hořící knihovny v Alexandrii, zředěný stínovými pigmenty z mezopotámského klínového písma. Možná to byly fámy, které do světa vypustil ctižádostivý rod Antikvů, ale nebylo pochyb, že inkoust fungoval. Kdyby teď Furia vytahala hřebíky a otevřela knihu, text uvnitř byl by znovu viditelný.

Chtěla ji zvednout a vložit otci do rukou, ale zjistila, že rány kladivem byly natolik silné, že knihu přibila k podlaze.

Další šeptání, dole v domě.

Vložila otci do ruky kladivo. Jeden by si myslel, že jenom spí. Znovu vzlykla, ale vzchopila se a vstala, jako by byla náměsíčná.

Před smrtí jí dal úkol. Vlastně dva. Má se postarat o Pipa a vydat se do Libropolisu. Za Kyrissem, říkal. Znala to jméno, ale s tím mužem se nikdy nesetkala.

Může vám pomoct.

Potřebovali pomoct?

Někdo tu...

Někdo je v domě?

S rozklepanými koleny se rozhlédla po tmavé místnosti, znovu zaslechla zvuky, které nepatřily k noční rezidenci – tentokrát někdo láteřil, pak přišly kroky na schodech – a pořád jí bylo zatěžko přenést se přes myšlenku, že je její otec po smrti. Jakou pomoc měl na mysli? Nejspíš finanční, protože teď z nich byli dva nezletilí ve zruinovaném domě se třemi zaměstnanci, které už nemohli platit. Věděla, že otec při skocích za prázdnoknihami často ukradl nějaký cenný výtisk ze sbírek – lup, který pak prodal, aby udržel rodinu nad vodou. Nikdy o tom nemluvil a nebyl na to pyšný, ale Furia byla pyšná na něj. Dělal, co mohl, aby je ochránil a zachoval jejich úkryt v Cotswoldsu.

Další hlasy, tentokrát blíže, možná dokonce v tomto podlaží.

Opatrně otevřela dveře a vykoukla na chodbu. Ani tady nesvítilo žádné světlo, dokonce ani lampa na konci chodby, která obyčejně zůstávala rozsvícená ve dne v noci.

Zrovna chtěla vyklouznout z pokoje, když vtom ji něco napadlo. Spěchala zpátky k psacímu stolu. Mezi papíry a knihami nakonec našla, co hledala. Maličkou záložku z lepenky, na které stálo jediné slovo: Libropolis. Přejela po ní špičkou prstu a jako by se jí pod kůží hemžily blechy. Ta věc sice vypadala nenápadně, ale byla až do posledního vlákna plná bibliomantské energie.

Zastrčila ji do jedné z kapes a teprve teď si všimla vlhkých fleků na kombinéze. Zápach železa byl nezaměnitelný.

Někdo vykřikl. Venku před domem.

Furia se rozeběhla k oknu a uviděla pět postav na schodech před vstupem. Nerozeznala víc než siluety, ale vypadalo to, že jde o muže. Jeden z nich očividně spadl ze schodů před portálem. Furia přitiskla obličej na okenní tabulku, ale z tohoto úhlu viděla jen posledních pár spodních schodů.

Pokud hlasy, které slyšela, nepatřily Wackfordovi a Sunderlandovi, museli být v domě další cizinci. Nejspíš sem vnikli zadním vchodem.

Těch pět před domem bylo zadrženo.

Teprve teď si Furia všimla ženy, která stála o kus dál na prostranství. Měsíční svit rámoval její štíhlé tělo a ona nehybně hleděla směrem k domu. Přímo na Furii v okně.

Jeden z mužů svíral obrovský perlík, nejspíš z Wackfordovy boudy na nářadí. Furia cítila, že ji žena nespouští z očí, ale přesto nemohla odtrhnout pohled od toho, co se dělo na schodišti. Ženský hlas nahoře od portálu něco říkal.

Muž s perlíkem vystoupal po schodech. Pak zazněly hlasité rány, tři čtyři za sebou.

Hlas umlkl. Někdo jiný se rozesmál. Něco seskočilo dolů ze schodů a odkutálelo se v bledém měsíčním svitu mezi muži až k nohám té ženy.

Byla to kamenná hlava svaté Viborady.

14

Pipa vzbudil hluk. Něco se rozskočilo na kousíčky. Jako vždycky patřila jeho první myšlenka klaunům, a protože ho jeho noční můry pronásledovaly i v bdělosti, uviděl je teď přímo před sebou.

Přišli s barevnými kladivy a rozmlátili dveře. Kladiva jako z pěny a plyše byla ve skutečnosti přece jen kovová. V hedvábných kalhotách, které na nich plandaly, proudili klauni do domu, ve velikánských botách, s křiklavým líčením a v neforemných rukavicích. Pusy měli příliš velké a krvavě rudé a kolem očí si obkroužili stíny na velikost pěsti. Byli cítit po žluklém popcornu a spálených mandlích, tak sladce, až se mu z té představy zvedl žaludek. V jedné knížce četl, že smrt prý páchne sladce, a byl přesvědčen, že to byl stejný zápach jako z těch klaunů.

Pip nutně potřeboval do koupelny, ale to pro něj byla maličkost. Vyskočil a rozeběhl se ke komodě. Před kulatým zrcadlem ležely všechny jeho potřeby na líčení, Sunderland mu je přivezl z města. Šofér se v show a kouzlení vyznal, koneckonců ve svém kufru vozíval celý vesmír, a měl pochopení pro to, že se Pip potřeboval před klauny chránit. Nejlépe se to dělalo pomocí maskování, přesně jako hejno ryb, které se v případě nebezpečí zformuje do obrysu žraloka.

Pip věděl, že si o něm všichni myslí, jaký není blázen, obzvlášť Furia, ale bylo mu to jedno. Měl ji rád, stejně jako svého otce. Ale podceňovali nebezpečí, které hrozilo od klaunů, a vychytralost, jaké byli schopni. Stačil jediný pohled do klaunova obličeje, aby poznal pravdu.

Když bylo Pipovi pět let, vzal je otec do cirkusu. Byl to jen ušmudlaný kočovný cirkus, který se usídlil na louce na okraji Winchcombe. Tehdy se jejich otec tu a tam pokoušel vést normální rodinný život. Tiberius Faerfax znal normálnost samozřejmě jen z knih a Pip i Furia se tvářili, že není vůbec nic zvláštního na tom, když otec používal svoji dušeknihu, aby vystoupení potulných komediantů učinil o něco víc dobrodružné – k jejich vlastnímu nesmírnému údivu.

Jenom klauni okamžitě prokoukli, kdo si tu přihřívá vlastní polívčičku. Přelezli hrazení, za smíchu publika odvlekli Pipa doprostřed manéže a zavřeli ho v krabici, co tam stála. Furia později tvrdila, že byl vevnitř nanejvýš půl minuty a víko bylo otevřené, ale Pip si to pamatoval docela jinak. Pro něj uplynuly hodiny, které musel strávit v temnotě vydýchané krabice, a cítil, že tam klauni byli s ním a k tomu ještě další unesené děti, jako byl on. Některé neviděly denní světlo celé roky. Když ho konečně za aplausu a výskotu z jeho vězení znovu vytáhli – za vlasy, ačkoli to diváci tak neviděli – musel tam ostatní kluky a holky nechat. Jeden z klaunů ho dovedl k hrazení za otcem a Furiou a cestou mu do ucha šeptal výhružky. Že si ho najdou, už brzy. Že ho propíchnou a nakrájejí a zaživa sežerou, jak už to klauni tak dělávají. A že je docela snadné vyslídit takového malého kluka, že je úplně fuk, kde se schová, protože klauni mají obrovské nosy a velké uši, kterými dovedou větřit děti, a když se jim zachce, vkradou se za nimi potichoučku jako pavouci po vláknech svojí sítě.

Ale nemohli tušit, že je Pip mnohem chytřejší než oni. Stal se jedním z nich, každopádně pokud nebyl ve svém pokoji, a občas i v něm. Tak v něm nemohli poznat Pipa Faerfaxe, ačkoli si byl jistý, že po něm v údolí pátrali. Bylo mu teprve deset – snadná kořist, říkali si. Ale nepadne jim do jejich lhostejných spárů a ani dnes v noci nenasytí jejich rudě namalované pusy.

Rychlostí větru si nabílil obličej, obkroužil oči a namaloval si okolí pusy. Na tu nejhrubší základní verzi klauna nepotřeboval ani minutu. Často tuhle nouzovou situaci trénoval jako nějaký voják. Byl připravený na svoje nepřátele udělat dlouhý nos, jakmile k němu otočí ty svoje nic netušící neforemné zadky, vyžrané ze všech těch holek a kluků, které spolykali.

Pip si otřel ruce o pruhované pyžamo a tiše jako myška otevřel dveře na chodbu. Venku byla tma jako v pytli.

Slyšel hlasy. Hlasité kroky v prvním patře, o jedno poschodí níž. Tam byla otcova pracovna, ale tam ho hledat nebudou. Nejspíš už byli na cestě nahoru.

Rezidence měla několik schodišť. Pokud přišli portálem, pak se vydali po hlavním schodišti, které vedlo ze vstupní haly všemi patry. Proto Pip zabočil doprava. Na konci chodby byly za skrytými dveřmi hned vedle rozklepaného nákladního výtahu staré schody pro služebnictvo, které dneska skoro nikdo nepoužíval. Nahoře na půdě jsou schovávačky, kde ho nenajdou. A pokud nebude zbytí, může prolézt vikýřem na střechu, jak to často dělává Furia. Otřásl se při představě klaunů, kteří se v měsíčním světle jako švábi vyrojí přes štíty domu.

Teď je slyšel jasněji. Kroky na parketách a kameni. Klaunské hlasy do noci.

Tak tiše, jak jen dovedl, sestupoval chodbou dolů. V temnotě musel vzdálenost jen odhadovat, ale to mu nebylo zatěžko. Znal chodby a pokoje rezidence jako své boty, a když se špičkami prstů dotkl zdí, za chviličku narazil na skulinu kolem tajných dveří. Klika tiše zaskřípala, když ji stiskl.

S rozbušeným srdcem proklouzl pootevřenými dveřmi na schodiště. Zrovna za sebou chtěl zavřít dveře, když zaslechl ty zvuky.

Šelest a cupitání z chodby.

Byli mu v patách.

Nechal dveře pootevřené, aby nevydaly nějaký zvuk, a spěchal po schodech vzhůru.

15

Temnými chodbami rezidence se pohyboval ještě někdo, pomalu a ne zrovna tiše, protože při každém kroku zaskřípal kloub nebo zavrzaly dřevěné nohy.

Lampa si stočila zástrčku na kabelu za sebe jako ocas a křeslo pořád ještě klelo, protože se muselo protlačit dveřmi Furiina pokoje. Bylo to jen tak tak, a to jen proto, že mělo tak hebkou kůži. Aspoň to tvrdilo.

Před dvěma minutami vrhla Furia ve velkém spěchu do svého pokoje, ze skrýší vytáhla Fantastica a tajnou knihu a zabalila je. Vzala si také kalamář a baterku z šuplíku stolu – neohrabanou zbytečnou věc, usoudila lampa – a byla zas pryč. Dveře do pokoje nechala dokořán, což se nikdy nedělo.

„Promiň, ale!“ hlásila se lampa o slovo, ale to už byla Furia ta tam.

Cizí mužské hlasy, které o chvíli později zazněly z domu, rozhodly.

„Tady něco nehraje,“ prohlásilo křeslo.

„Ale skutečně?“ opáčila lampa a protočila si žárovku v závitu.

Basový hlas křesla zazněl ještě hlouběji než kdy dřív. „Nesmíme ani muknout.“

„A proč teda bez přestání žvaníš, ty troubo?“

Pohádaly se, ale pak se přece jen rozhodly, že někdo musí prozkoumat, jestli je vše v pořádku. Furia měla očividně naspěch. A uspěchaní lidé bývají neopatrní. Spěch byl opak všeho, co ztělesňovaly – pohodu a klid – a vyžadovalo to bezpochyby jejich chladnokrevnost, posoudit situaci v domě.

„Jsme pro tento úkol těmi pravými,“ hlásala lampa a samozřejmě myslela jen sebe. Ale opuštěná lampa na chodbě by budila nedůvěru, zatímco lampa a křeslo dohromady by mohly projít coby pohodlný čtecí koutek.

A proto se nyní přesouvaly ke schodišti, týmž směrem, kudy vyrazila i Furia. Lampa dělala na svých třech nenaolejovaných nohách houpavé kroky a křeslo ji ztuhle následovalo na svých čtyřech dřevěných nohách.

Se skřípotem a rachotem se doposouvaly k hlavnímu schodišti. Naproti nim vybíhala chodba do severního křídla, kde se nacházela pánova pracovna. Furia utíkala dál nahoru a o patro výš byl pokoj malého Pipa.

„Bude chtít toho chlapce dostat do bezpečí,“ řekla lampa.

„Ty schody teda nedám,“ zabručelo křeslo.

Lampa chtěla něco opáčit, ale vtom se nahoře na schodech objevili tři muži. Měli na sobě staromódní kabátce a vesty, ozdobné kapesníčky a zlaté řetízky kapesních hodinek. Vlasy měli perfektně sčesané a v rukou drželi vycházkové hole a baterky. Zespoda byly slyšet hlasy, muselo jich tam být ještě víc. Vypadalo to, že přišli z přízemí.

Lampa a křeslo se nehýbaly. Stály hned vedle vyústění jižní chodby, kde se vlastně moc číst nedalo. Ale muži si jich nevšímali, zastavili se, jen aby se zorientovali, a spěchali do severního křídla. Tři další za nimi vystoupali po schodech a vydali se do druhého patra.

„Objevili Furii?“ zašeptalo křeslo.

„Má náskok,“ odpověděla lampa tiše.

„Jestli ji odhalili, tak…“

„Byla dost před nimi.“

„Ale oni ji doženou.“

„Ne když bude rychlá.“

„To není dobré,“ zabručelo křeslo.

„Samozřejmě že ne! V domě jsou zloději, přinejmenším šest. Co by na tom mohlo být dobrého!“

Vtom se jeden z mužů vrátil na chodbu. Seběhl po schodech dolů a pak ho slyšeli, jak v přízemí volá: „Starej Faerfax leží mrtvej ve svý pracovně!“

Ozval se ženský hlas, ale lampa nerozuměla, co říkal. Zněl ostře. O pár okamžiků později se na schodech objevila útlá žena v černém. Muž ji následoval s odstupem dvou kroků.

Na nejvyšším schodu se zarazila, jako by něco zavětřila, a podívala se směrem k lampě a křeslu. Nevydaly ani hlásku. Žena si je důrazně přeměřila a pak se podívala do jižní chodby hned vedle nich.

Muž ukázal do severního křídla. „Je to támhle naproti.“

Žena na okamžik zaváhala, pak přikývla a následovala ho chodbou.

Křeslo si tiše vzdychlo, když oba zmizeli v pracovně. „Vypálí dům a my shoříme s ním.“

„Tak zle snad nebude.“

„Zaplaneme jasným plamenem, stejně jako ty koberce a stoly a rámy obrazů a ty…“

„Buď už zticha.“

„Všechno shoří, to ti povídám. Tebe vytáhnou z trosek jako pokroucený kousek kovu, ale ze mě nic nezůstane. Ani sebemenší kousíček.“

„Přestaň kňourat a přemýšlej,“ zašeptala lampa ostře. „Kam by mohla Furia s tím malým utéct?“

„Do parku?“ Polstrování křesla se otřáslo, protože mu představa místa pod širou oblohou byla nepříjemná. Nejspíš pomyslelo na ten nábytek, který odnosili dolů na ulici a prodali docela cizím lidem.

„To spíš ne,“ odpověděla lampa. „Odtamtud chodí ti cizí lidi.“ Natáhla se a nakoukla do severní chodby. Žena byla stále s muži v pracovně. Opravdu byl pán mrtvý? To pomyšlení nebylo pěkné, jako něco, co je naprosto a zhola nemožné.

„Furia a Pip budou utíkat dál nahoru,“ přemýšlela lampa nahlas. „Vzpomínáš si na půdu?“ Nebyla to rétorická otázka, protože křeslo nemělo zrovna nejlepší paměť. Strávily spolu už celou řádku let, pod jedním vydýchaným prostěradlem, než je Furia našla a poprosila toho Wackforda, aby je snesl k ní do pokoje. „Tam nahoře je dost zákoutí, kde se můžou schovat.“

„Co se asi tak stalo s pánem?“ zeptalo se křeslo.

Lampa chvíli přemýšlela. „Víš, co si myslím?“

„Osvětli mi to.“

Naklonila svoje kovové stínidlo stranou a uvažovala, jestli si z ní ten neohrabaný kolos najednou nezačal utahovat. „Myslím,“ začala důrazně, „že je v tom až po uši namočený ten šofér. Ten Sunderland.“

„Vždyť ho vůbec neznáš.“

„Furia ho nemůže vystát.“

„Hmm,“ na to křeslo zadumaně. „Možná se chtěl panstva zbavit, aby mohl prodat všechen nábytek. I nás.“

„Možné to je.“ Furia několikrát zmínila, že tomu muži nevěří. Dokonce i ve svojí tajné knize psala, že ho nemá ráda. Lampa si přečetla každé slovo.

Z přízemí se ozval pronikavý křik.

„Není to kuchařka?“ zašeptala lampa.

„A jéje.“

„Zmizme odsud.“

„Kam?“ zeptalo se křeslo. „A jak?“

Lampa si rezavě vzdychla, natočila stínidlo na jih a zadívala se do chodby. „Svezeme se nákladním výtahem.“

16

Paulina zakopla o lem svého županu. Jen tak tak se jí podařilo udržet se na nohou. Župan si přes sebe přehodila ve spěchu, když ji vzbudil ten hluk. Naštvaně vyrazila ze své ložnice v přízemí a prošla někdejším služebním traktem až do kuchyně. V současnosti tu bydlela jen ona a Wackford, na protějších koncích chodby. Sunderland přebýval dole u brány a ona za to byla ráda. Nikdy se netajila tím, že šoféra nemůže vystát.

Nebyla strašpytel a domnívala se, že k jejím úkolům patří zjistit, co se děje, pokud něco zaslechne. V nejlepším případě to byl Wackford, který rachotil v noci ve spíži, v nejhorším případě zase nějaká ta toulavá kočka, kterou zavřeli do domu. Paulinu nikdy nenapadlo počítat, že by to mohli být zloději, ne v tomhle bohem zapomenutém údolí.

Když s vlajícím županem vstoupila do kuchyně, pochopila svoji chybu. Při tom pohledu ztuhla, což mohl být důvod, proč si jí ti čtyři cizí muži hned napoprvé nevšimli.

Další důvod byl Wackford, který vetřelce držel v šachu velkým nožem na maso.

Na rozdíl od nich si Pauliny všiml okamžitě. Přes obličej mu v polotmě přeletěl utrápený výraz. Vysokými okny do místnosti padalo měsíční světlo. Otevřeným vchodem pro služebnictvo na zadní straně byl vidět stříbrně se třpytící trávník. Paulina si byla jistá, že dveře večer zavírala.

Čtyři muži se kolem Wackforda rozestavěli do půlkruhu. V těch elegantních kabátcích a naškrobených límcích vypadali jako panstvo z olejových maleb v salonu – měla to být galerie předků, ale ve skutečnosti ty obrazy skoupily na nejrůznějších bleších trzích. Rozptýlení, aby se zastřela skutečná identita Faerfaxů. Paulina o tom věděla, stejně jako domovník a radši by si nechala uříznout jazyk, než aby to prozradila. Milovala tuto rodinu, obzvlášť děti.

Ti čtyři mladíci měli vycházkové hole, ačkoli nepůsobili nijak vetše. Když dva z nich zatáhli za zdobenou rukojeť, objevily se kordy. Jejich ostří se v měsíčním světle zrcadlila tak mrazivě jako Wackfordův nůž na maso.

Domovník stál na černobílých kachličkách bos a jen v kalhotách od pyžama a rozepnuté košili. Vyslal Paulininým směrem krátký varovný pohled, ale když promluvil, jeho slova nepatřila jí. Pokoušel se muže rozptýlit.

„Kdo jste? A co tu chcete?“

Paulina byla jako ochromená. Chtěla udělat krok směrem k protivníkům, aby pomohla Wackfordovi, ale tělo ji neposlouchalo. Stála tam jako zkamenělá mezi dveřmi. Kuchyň pro ni najednou byla cizí, sotva tu místnost poznávala. Atmosféra ohrožení otrávila vše, co jí bylo milé a důvěrné známé.

„Dej pryč ten nůž, starouši,“ řekl blonďatý hezoun, „a nezkřivíme ti ani vlásek.“ Se smíchem naznačil elegantní výpad kordem, možná aby se Wackfordovi vysmál, možná aby otestoval jeho reakci.

Domovník se nenechal zastrašit. „Objevíte se tu uprostřed noci se zbraněmi v rukou a opravdu věříte, že se spolehnu na váš slib?“

„Vypadá to, že nemáš jinou volbu. Jsme čtyři a v domě je nás ještě víc. Jakou šanci bys asi s tím nožem na marmeládu měl, kdybychom ti opravdu usilovali o život?“

„Co tu pohledáváte?“

„Copak je ti do toho? Asi nic, že?“

Wackford se naposledy podíval na Paulinu, která teď pomalu udělala krok vpřed. Jestli to stihne ke stojanu se zbývajícími noži, mohla by mu pomoct – musí mu pomoct. Protože jsou věci, které mu chtěla povědět, dneska v noci ještě naléhavěji než kdy dřív. Srdce jí bušilo jako splašené a způsobovalo to jak nebezpečí, tak poznání, že s Wackfordem patří k sobě.

„Tak naposledy,“ řekl blonďák. „Dej ten nůž pryč!“

Paulina se zhluboka nadechla a pak vyrazila. Wackford vypadal, jako by měl najednou hrozné bolesti. Několik hlav se otočilo. Došla ke špalku, na kterém byly ve stojanu zastrčeny kuchyňské nože, popadla ten největší a nejostřejší a oběma rukama ho držela před sebou.

„Zmizte odsud!“

Ti čtyři se na ni podívali a pak se rozesmáli.

„Paulino,“ oslovil ji Wackford úpěnlivě. „Odlož ten nůž.“

„Nepřipustím, aby tě…“

Jeden z těch pohledných mladíků udělal krok vpřed a vykřikl „Baf!“ a rozesmál se, protože samozřejmě počítal s tím, že Paulina nůž upustí. Ale na to ona ani nepomyslela, vykročila k němu a zaútočila čepelí. Hrot mu způsobil hlubokou ránu na hřbetu pravé ruky. S výkřikem upustil rukojeť svého kordu a zbraň s řinčením dopadla na zem.

Wackford stihl zareagovat dřív než ohromení muži. Vyrazil vpřed, aby útočníky rozptýlil od Pauliny, odstrčil kord blonďatého muže stranou, vrhnul se na něj a přitiskl si ho k tělu. Nožem ho bodnul na prst hluboko do boku, dost na to, aby mu dal najevo, jak vážně to myslí.

„Odvolej ty svoje kamarádíčky!“ přikázal mu. „Jinak to nepřežiješ.“

Paulina na ně pořád ještě třesoucíma se rukama mířila ostřím nože. Pak jí došlo, že vykřikla, když toho muže poranila. Ten si svíral krvácející paži a střídavě sledoval ji, Wackforda a jeho rukojmího. Tvář protaženou bolestí.

Muž, kterého Wackford použil coby živý štít, zůstával klidný. Konejšivým tónem pronesl: „V klídku, jo. To platí pro všechny.“ Kývl na své společníky. „I pro vás.“

Zraněný se sehnul a levou rukou sebral kord. Oba zbývající také pomalu vytáhli své kordy. Ale nikdo se nehnul z místa.

Paulina hledala pohledem Wackforda. Měla slzy v očích. Na chvilku měla pocit, že se mu po obličeji mihnul úsměv. Jako by jí chtěl říct, že všechno bude v pořádku. Že si nemá dělat starosti.

„Pryč s těmi zbraněmi,“ přikázal mužům.

Nikdo ho neposlechl.

„Měli bychom si rozumně promluvit,“ navrhl jeho zajatec.

„Už jsme toho namluvili dost,“ řekl Wackford. „Zastrčte si ty svoje kordy a vypadněte. Vybrali jste si špatný dům.“

„To nejsou žádní obyčejní zloději,“ zaskuhrala Paulina suchými rty. Její hlas jako by přicházel z jiné místnosti. Z jiného těla.

„Chytrá potvůrka,“ konstatoval zraněný. Paulina si všimla, že se mu oči v polotmě třpytí jako mramor.

„Nech toho!“ obořil se na něj zajatý. „Nechceme nikoho urážet. Nechtěli jsme vůbec nikomu ublížit.“

„To určitě,“ opáčil Wackford.

„Když mě pustíš a odložíš ten nůž, nikomu se nic nestane. Hlavně jí.“ Ukázal na Paulinu.

„Nezkřivíš jí ani vlásek…“

„Ne, pokud budeš rozumný,“ přerušil ho jeho rukojmí. „Co myslíš, že se stane, když mě zabiješ? Jsi dost rychlý na to, abys naráz vyřídil tři muže? A jak chceš zabránit, aby si jeden z nich nevzal do parády tu tvoji slečinku?“

Jeho slečinku. Paulina by mu nejradši zlomila nos. Coby mladá žena nebyla vůči podobným formulacím nedůtklivá. Ale tohle nebyli žádní prostořecí kluci v hospodě, kteří by měli dostat kázání od kuchařky. Něco tu nehrálo, byli sami o sobě moc přesvědčení, příliš jistí, že vyhrají.

Zraněný si přitiskl hřbet ruky k ústům a odsál si krev z rány. Oči se mu přitom rozzářily očekáváním, jako by dostal chuť na cizí krev. Na Paulininu krev.

Rozpoznala bezradný vztek ve Wackfordově pohledu. Vztek na sebe samého, aspoň si to myslela, protože jí nikdy otevřeně nepověděl, co k ní cítí. Nejradši by na něj zavolala, že to má stejně a že to promeškané doženou, jen co bude tohle za nimi. Vyznají se navzájem ze svých citů a možná se z protilehlých konců chodby přestěhují blíž k sobě. Možná do pokojů tak blízko u sebe, že bude stačit udělat pár kroků. Možná dokonce společně do jednoho z pokojů, do jednoho z těch větších. Možná...

„Čas běží,“ pronesl rukojmí laskavě.

„Dej mi své slovo,“ požádal ho Wackford nerozhodně.

Ne! chtělo se Paulině vykřiknout. Oni přece lžou! Lžou a smějí se nám do obličeje!

„Samozřejmě,“ přitakal muž. „Dej pryč ten nůž a nikomu se nic nestane. Máš slovo čestného muže.“

Paulina otevřela pusu, ale slova jí uvízla v krku jako pecka, kterou se pomalu dusila. Žádný muž se dneska neprohlašoval za čestného. Tihle muži mluvili jak postavy z Furiiných zažloutlých románů. Jako by vystoupili ze stránek knih jako zombie ze svých hrobů. Dokonce i jejich oblečení bylo z jiného století.

Wackford si povzdychl a znělo to jako nářek. Paulina si vyděšeně pomyslela: On smutní. Smutní kvůli nám.

Ne! Znovu jí to leželo na jazyku, tentokrát jako zašeptání, protože věděla, že je to k ničemu. Už se rozhodl.

Wackford toho muže pustil. Ten od něj rychle skotačivě ustoupil, trochu divný taneček.

„Paulino,“ oslovil ji Wackford. „Musíš teď odejít. A neohlížej se, ať už uslyšíš cokoli.“

„Zůstanu s tebou,“ odporovala mu pevným hlasem.

„Och,“ ozval se blonďatý krasavec, „to mi zajisté zlomí srdce.“

Tři zbývající se tiše zasmáli. Muž s ránou si přehodil kord do zraněné ruky a stiskl rukojeť tak pevně, až mu z rány vytryskla čerstvá krev. Pak vykročil k Paulině a vrazil jí kord hluboko do břicha.

Wackford zmučeně vykřikl.

Paulina se na sebe podívala a viděla čepel ve svém těle. Bylo zvláštní, že cítila jen namožené svaly. Pomalu zvedla pohled a zadívala se do křenícího se obličeje svého protivníka. „Chytrá potvůrka,“ řekl ještě jednou, tentokrát triumfálně.

Wackford s řevem pozvedl nůž a vyrazil kupředu. Seknul jím po muži, kterého nejprve pustil, protože stál přímo mezi ním a Paulinou. Ten se mu ale bez potíží vyhnul a řekl dalším dvěma:

„Poslužte si.“

Dva kordy se zavrtaly křížem do Wackfordovy hrudi. Domovník vykřikl, ale pokusil se jít dál, za Paulinou, byl k ní stále blíž a blíž. Oba muži se ho snažili zastavit, ačkoli mu v těle vězely jejich čepele až po rukojeti.

Paulina už se nemohla hýbat. Teď v ní vzplanula hrozivá bolest, jako by její nervová zakončení teprve nyní pochopila, co se děje. Po tvářích jí stékaly slzy a slaně pálily v koutku úst. Podívala se přes rameno svého vraha na Wackforda a s námahou pochopila, že zaútočili i na něj. I ona se pokoušela udělat krok vpřed, ale nemohla zvednout nohu a cítila, že ji povolují kolena.

Wackford zařval její jméno. Představila si, jak stojí venku na kopci, je teplý letní den, na hřebeni před modrým nebem a on je o kousek dál dole na stráni a volá na ni a běží jí vstříc a ona si pomyslí, že jsou k sobě konečně upřímní, konečně dají najevo, co cítí.

On pak zakopne a ona se rozesměje, protože i ona klesne do měkké trávy. Hned znovu vyskočí a běží dál a i ona se zvesela vydá za ním a pak si padnou do náručí, tam nahoře na kopci, ve slunci a za lehoučkého teplého větru.

17

Furia rozrazila dveře do Pipova pokoje. Bratra nikde neviděla, neležel v posteli a ani se neschovával pod ní. Pro jistotu nakoukla do skříně, ale už tušila, že jde pozdě. Vydal se na cestu sám a poprvé měla pocit, že by tuto noc mohla přijít opravdu úplně o všechno. Nejen o svého otce.

Znala Pipovy obvyklé úkryty, v nichž ho několikrát vyslídila, když zůstalo jeho místo u večeře prázdné. Ale než se po nich mohla porozhlédnout, zaslechla kroky na schodech. Muži se blížili do druhého patra.

Zamířila opačným směrem, vyběhla chodbou doprava dolů a slyšela tak z devítimetrové vzdálenosti, že výtah pro služebnictvo se dal do pohybu. Za mřížovanými dveřmi řinčely řetězy a ozubená kolečka.

Kroky byly stále hlasitější. Furia zrovna zhasla baterku, když koutkem oka zahlédla siluety na opačném konci chodby. V průchodu se objevili tři muži, asi dvacet kroků od ní. Furia pro ně v té tmě musela být prakticky neviditelná. Opatrně pootevřela tajné dveře a proklouzla jimi. Na temném schodišti zaslechla, že výtah zastavil na půdě. Když bude mít štěstí, ale zatraceně velké štěstí, pak ti muži ty zvuky vůbec nezaslechli.

Obezřetně za sebou přivřela dveře, teprve pak rozsvítila baterku a stoupala po drobných schůdcích služebního schodiště nahoru.

Ve zdi ve výtahu to zarachotilo, když dojel na půdu. Někdo se opravdu moc nesnažil být zticha. Pip to rozhodně nebyl, to spíš nějaká další skupina jejich nepřátel. Možná to byli agenti Akademie. Poštvala je na ni Isis Nimmernis, aby jí usilovali o krk?

Opatrně otevřela dveře na půdu. Výtah byl hned vedle nich, proto tam nakoukla jen malou mezerou v pootevřených dveřích, aby viděla, kdo z výtahu vystoupí. Pokud to budou útočníci, bude doufat, že ještě nemají Pipa ve své moci. Znal tady nahoře každý kousíček harampádí, všechny výklenky i skříně. Museli by být hodně důkladní, aby odhalili jeho úkryt.

Ale místo vetřelců se objevila její lampa a křeslo.

Rozrazila dveře, zastavila se před nimi a sykla: „Stát!“

Oba kusy nábytku zarazily poslední zaskřípání a zarachocení, sotva vystoupily z kabiny výtahu. Tmavá žárovka v lampě namířila přímo do Furiina obličeje.

Polstrování koženého křesla jako by se zkroutilo do sebe, jako ruka zatnutá v pěst. „A jéje, a jéje,“ povzdychlo si nesměle, protože asi pochopilo, že situace pro ně všechny nevypadá nejrůžověji.

„To je dobře, že jsi tady.“ Skřípavý hlas lampy neztratil nic ze svého sebevědomí. „Zrovna jsme se chtěly podívat po tom chlapci a...“

„Děláte dost randálu na to, abyste sem nahoru nalákaly někoho z těch chlápků!“ přerušila ji Furia ochraptělým šeptotem. „Nehněte se z místa, jasné?“

Z polstrování křesla unikly mačkavé zvuky. „My jsme ale jenom chtěly...“

„Už ani muk!“ skočila mu Furia do řeči. Kovový kloub lampy zaskřípal a Furia se otočila jejím směrem: „To platí i pro tebe!“

Stínítko se rozpačitě sklonilo.

„O Pipa se postarám. Jestli mi chcete pomoct, pak se postarejte o to, aby těmito dveřmi nikdo neprošel. A zablokujte mříže výtahu.“

Křeslo se od dveří přesunulo ke schodišti. „Žádný problém,“ prohlásilo horlivě.

Lampa cupitala na svých kovových nožkách jako po špičkách k výtahu, aby zajistila jeho dveře. Dokud bude jejich mříž otevřená, nikam se nerozjede. Natáhla se do výšky, jako by chtěla dát najevo, že bude výtahovou kabinu bránit vlastním životem.

„Dobře,“ řekla Furia. „Takhle tu zůstaňte.“

„Jasná věc,“ opáčila lampa.

„Dovedu být těžké jako kartotéka!“ Křeslo si načepýřilo sedací polštář. „Jako plná kartotéka!“

Furia se rychle rozhlédla a posvítila baterkou kolem sebe. Moc toho neviděla. Beztvarý nábytek pod zaprášenými prostěradly, kam až oko dohlédlo, mezi tím dlouhé klikaté trámy, na nichž spočívaly mocné zkosené stěny štítu. Odněkud zblízka se ozvalo vrkání holubů. Udělala pár kroků vpřed a jeden z ptáků třepotavě vzlétl, ale v té tmě ho neviděla.

„Pipe!“ vykřikla přidušeně. Chtěla křičet a šeptat zároveň. „Pipe, vylez! Vím, že jsi tady!“

Jedno z prostěradel zašelestilo.

Od dveří na schodiště zazněla prudká rána. Křeslo se otřáslo, ale nehnulo se ani o píď. Jeho polstrování se vzedmulo jako svaly. Nějaký muž cosi zařval a znovu zalomcoval dveřmi. Někdo do nich vrazil a znovu a znovu.

Furia se vydala hlouběji mezi přikrytý nábytek. Mezi strašidelně působícími prostěradly vedly cestičky, mnohé pokryté silnou vrstvou prachu. Furia v nich odhalila Pipovy stopy a všila si, že i po ní zůstávají viditelné otisky nohou.

„Pipe!“ zašeptala znovu. Netušila, jak dlouho budou křeslo a lampa schopni odolávat. Navíc vedlo na půdu víc schodišť, jedno z hlavního křídla, ale také ze severního.

„Pipe! Kde vězíš?“

Došla na křižovatku mezi nahromaděnými stoly. Pipovy stopy tu byly rozmazané, nejspíš se napřed vydal jedním směrem a pak druhým. Neměl moc času, musel být někde blízko.

Hluk za dveřmi zesiloval.

To nebyli žádní obyčejní zloději, kteří by bažili jen po lupu. Dřív nebo později přijdou na způsob, jak vyslídit všechny obyvatele domu. Když to bude nutné, třeba i pomocí ohně.

Strachovala se o Wackforda a Paulinu. Ani jeden z nich by jen tak nevzal do zaječích a nenechal Pipa a Furii na pospas jejich osudu. Myšlenky na otce chtěla potlačit, ale pohled na jeho strnulý mrtvý obličej se nedal jen tak zapomenout.

„Furie!“ Pipův hlas zazněl pod jedním ze stolů. „Tady dole!“

S úlevou si dřepla a uviděla jeho ruku, která vykukovala zpod dvou prostěradel jako zpoza opony. Kusy nábytku tu byly vyskládané těsně jeden vedle druhého, takže dospělý by se mezi nimi jen sotva protáhl. Dokonce i ona na to byla moc velká.

„Pojď sem,“ křikl Pip.

„Ne tak nahlas!“ Po čtyřech se proplazila pod věží ze stolů.

Pip odstrčil prostěradlo stranou a umožnil jí vstoupit do jeho úkrytu. Ve svitu baterky se zalesknul jeho klaunský obličej.

„Viděla jsi je?“ zeptal se.

Furia nechala prostěradlo za sebou sklouznout. „Jsou už v celém domě.“

S vážným výrazem v tváři přikývl. „Klauni.“

„Ne. Žádní klauni. Obyčejní chlapi.“ Což tak docela neodpovídalo pravdě, ale nedovedla mu popsat, jaký měla při pohledu na vetřelce pocit. Ti muži byli všechno, jen ne obyčejní.

Pip chtěl něco odvětit, ale vtom zazněla další rána, mnohem silnější než předtím. Pak přišly hlasy a skřípání nábytku, který odstrkovali stranou. Ti muži se museli ve větším počtu vrhnout proti dveřím a vyrojili se teď na půdu.

„Tudy,“ šeptl Pip.

Jakmile zhasne baterku, oslepnou. Na druhou stranu nebezpečí, že si vetřelci všimnou světla mezi nábytkem, bylo příliš veliké.

„Klidně ji zhasni,“ zašeptal Pip. „Vyznám se tu i potmě.“

Váhavě ho poslechla. „Musíme se dostat z půdy dolů. Jinak nás najdou.“

„A kam chceš jít?“

„Pryč z domu. Do parku a pak nahoru na kopec.“

„Kde je táta?“

Ta otázka byla nevyhnutelná. Pár vteřin se Furii nedostávalo vzduchu a zoufale uvažovala, co má Pipovi odpovědět. „Nemůže nám pomoct, Pipe.“

„Ublížili mu?“

„Ne tihle muži.“ Bylo to moc složité a nechtěla o tom teď mluvit.

„Je mrtvý,“ konstatoval Pip. „Nemám pravdu?“

Nějak se jí podařilo potlačit slzy a vyrazit ze sebe „ano“. Potom se mlčky plazili dál, stále hlouběji do labyrintu z dřeva a látky.

Mužské hlasy se rozléhaly po půdě. Štíty stropu byly tak vysoko, že dokonce ani ta spousta prostěradel a klikaté uličky neutlumily jejich ozvěnu. Nohy dusaly po širších cestách.

„Tady jsou stopy!“ vykřikl jeden z nich.

Další hlasy se smísily s tím prvním a byla mezi nimi i jedna žena. Ti muži nebyli bibliomanti, to Furia cítila. Na rozdíl od cizinky, která teď všem přítomným nakázala, aby se nehnuli z místa. Furia cítila burácení bibliomantského proudu, který vyvěral z hloubi domu a rozléval se do tisíců a tisíců knih v místnostech rezidence.

„Ona nás najde,“ řekla Pipovi, zatímco se plazili kolem noh stolů a komod.

„Je moc tma,“ namítl.

„Dlouho už nebude.“

Bludištěm zapomenutého nábytku zavál mocný náraz větru. Hned nato se rozzářilo světlo jako ze světlometu.

Stěny z prostěradel se začaly třást. Jejich lemy se zvedly z parketu a Furia mezi nábytkem rozpoznala bibliomantku: Klečela na zemi kousek od nich, ruce rozpažené a hlavu nakloněnou na stranu. Tvář měla přitisknutou k podlaze, oči vytřeštěné. Dívala se přesně jejich směrem.

Furia zaklela, s novou silou před sebou postrkovala Pipa a zašeptala: „Musíme na střechu! Hned!“

Přikývl a zrychlil. Všude kolem nich klesali na podlahu muži ve svém fajnovém oblečení a vydávali se pod nábytek, aby vypátrali uprchlíky.

Žena v černém beze slova vyskočila. Furia ji ztratila z dohledu.

„Támhle!“ Pip ukázal dopředu na zářící světlo.

Před nimi se mezi nábytkem utvořila malá skulina. Kovový žebřík vedl na střechu a spodní konec měl přišroubovaný k podlaze. Furiin pohled putoval přes jeho příčky, až spatřila vikýř, kterým už tolikrát prolezla ven na střechu rezidence.

„Támhle jsou!“ vykřikl jeden z mužů.

Teď si Furia všimla, že prudké světlo skutečně pochází z žárovek, které se tu a tam na kabelech houpaly od stropu. Všechny zářily jako slunce. Blesky bibliomantských výbojů přeskakovaly od jedné k druhé jako žhnoucí síť nad labyrintem z nábytku.

„Kavalíři!“ vykřikla žena v černém. „Chopte se jich!“

Kavalíři? Furia si matně vzpomínala na něco, co jí vykládal otec, na příběh o pověstné bibliomantce, které všichni říkali prostě Okouzlující. Ať šla kamkoli, následovala ji osobní stráž mladých mužů, kteří byli ochotni pro svou paní nasadit i vlastní život. Vraždili v jejím jménu, a když ne, pak je Okouzlující vlastníma rukama rozdrtila jako mouchu.

Se zasténáním vystrčila Furia svého bratra na žebřík. Ze všech stran proudili muži. Furia šplhala za Pipem a byla skoro tři metry nad zemí, ale k vikýři to byl ještě pořádný kousek.

„Klika!“ zařvala na Pipa. Už nebylo nutné být potichu. Všichni je viděli. Nábytek odstrčili stranou, vzduchem poletovaly fontány prachu. Kavalíři utvořili kruh a postupovali k žebříku.

Žena v černém za sebou jako ocas nesla třepotající se prostěradlo. Jako beranidlo si to razila bludištěm harampádí.

„Rychleji!“ křikla Furia.

Pip rozrazil vikýř. Ovanul je studený noční vzduch.

Dřevo zapraskalo a látka se roztrhla. Okouzlující totiž vytvářela trhlinu ve střeše. Tiberius Faerfax nepřeháněl: Tahle žena je mocnější a budí větší hrůzu než jakýkoli jiný bibliomant, o kterém Furia kdy slyšela.

Pip se protáhl vikýřem.

Dva kavalíři naráz dorazili ke spodní části žebříku.

Furii podklouzla noha, ale chytila se a vyšplhala posledních pár příček. Pak vystrčila hlavu ven, jako když se tonoucí vynoří z vody, a vtom ucítila, jak ji silné ruce popadly za nohy.

18

Stoupla do prázdna, narazila na odpor a zaslechla rozčílený výkřik. Hned nato byla volná, překonala posledních pár příček a protáhla se na střechu. Když se na okraji vikýře objevily ruce jejich pronásledovatele, vší silou přivřela okno. Uviděla, jak se prsty po nárazu natáhly a stáhly zpět. Z hloubi zazněl řev.

Seděla s Pipem na úzké ploše mezi dvěma šikmými střechami. „Pojď dál!“ křikl její bratr a chtěl vyrazit.

„Tamhletudy ne.“ Ukázala na další hřeben střechy. „Musíme tady nahoru a zpátky dolů na druhé straně.“

Pip začal šplhat po šikmé stěně nahoru, maličká zranitelná osůbka v pyžamu. Když ho Furia hned nenásledovala, zarazil se. „Co je?“

„Hned.“ Ukročila stranou a čekala, dokud se dvířkami vikýře znovu neprodraly dvě ruce. Jakmile se objevila hlava, Furia vyskočila a dupla tomu muži na obličej tak silně, jak jen dovedla. Kavalír bleskurychle ucuknul, její nohy se o něj jen otřely. Zároveň vytrčil ruku a pokusil se ji popadnout. Furia se mu vyvlékla, hnala se pryč – a vrazila mu patu přímo na kořen nosu. Ucítila, jak kost praská, a pak muž se zavytím ztratil rovnováhu, zřítil se dolů a cestou nejspíš srazil dalších pár kavalírů z žebříku.

Furia se zatočila dokolečka, vyběhla po příkré stěně, cestou popadla Pipa za ruku a táhla ho dál. Už se dostali k hřebeni, když se za nimi vikýř rozletěl a první z kavalírů vyšplhal ven.

Ruku v ruce sklouzli dolů na druhou stranu střechy. Na konci šikmé stěny byla řada zděných komínů a za nimi okap. Dostali se na konec jižního křídla. Z parku byly v měsíčním světle znát jen obrysy, oblačné plochy černé a šedé.

„Támhle naproti!“ Furia ukázala na místo vedle posledního komínu, krátce se ohlédla přes rameno, ale žádný pronásledovatel se zpoza střechy nevynořil. Dlouho už to nepotrvá. Měli ti muži pistole?

Pip s ní doběhl k okraji střechy. Zdálo se, že jí naprosto důvěřuje, a ona přemýšlela, jestli je v šoku.

„Počkej!“ Zarazila ho dva kroky před okrajem, sama si dřepla a přelezla poslední kousek po čtyřech. Foukal lehký vánek, ne dost silný na to, aby je sfoukl dolů.

Nakoukla přes okap a o dvě patra níže uviděla rovnou střechu nižšího traktu. Pod ní byla ledárna. Přistavili ji dodatečně ke kuchyni, prostá krabice bez oken.

„Musíš teď po okapu sešplhat dolů,“ řekla Pipovi. „Mně už se to podařilo, takže ty to taky zvládneš.“

Sice to bylo za denního světla a bez pronásledovatelů a předtím týden přemýšlela, jestli to má vůbec zkoušet. Ale teď jim nic jiného nezbývalo.

„Pokusím se tě držet,“ vysvětlila mu. „Pomocí bibliomantiky, jako to dělával táta.“

„Nemáš přece…“

„Já vím. Možná se mi to i tak povede.“

Za štítem se ozvaly hlasy. Na střeše teď muselo být víc kavalírů na cestě k hřebenu.

„Jakmile se dostaneš dolů, nebudeš na mě čekat. V žádném případě, slyšíš mě? Budeš utíkat k okraji přístavby tak rychle, jak jen budeš moct. Má jen jedno patro a na stěně za ní je živý plot. Když se bude moc viklat, skoč dolů a pokus se nezlomit si nohy. Když se ti to podaří, utíkej do parku kolem ruin a nahoru na kopec.“ Popadla ho za ramena. „Za pár minut tě vyzvednu, dobře?“

Nic nebylo dobře, samozřejmě že ne. Pip byl ještě dítě. Co po něm chtěla, by nezvládla většina dospělých. A co bude dělat, jestli Furii chytí? Prostě utíkat dál? Bylo mu deset let, zatraceně! Nejspíš by se otočil a vrátil do domu a pak by chytili i jeho.

Ale Pip jenom přikývl, pozadu sklouzl přes okraj střechy a najednou se rukama a nohama držel okapu jako opička s klaunským obličejem. Furia se po břiše připlazila až k okapu, ruce svěsila dolů a pokusila se soustředit. Představila si, jaké by to bylo, kdyby se její prsty obemkly kolem jeho rukou a pevně je svíraly. Stiskla jeho drobné paže a hned ucítila, jak šplhal dolů, tak rychle a obratně, jako by to už dělal bezpočtukrát. Že by si snad tajně hledal únikové cesty? Aby mohl utéct před klauny?

Pořád ještě cítila jeho útlé paže mezi prsty, když vykřikl: „Dobrý, jsem dole!“ Otevřela oči a spatřila svoje prázdné ruce a svého bratra hluboko pod sebou na rovné střeše. Nebyla si jistá, jestli ho opravdu držela, nebo si to jen namlouvala. Ale to teď nehrálo žádnou roli.

„Utíkej!“ křikla na něj. „Udělej, co jsem ti řekla!“

Furia viděla, jak se rozeběhl, a pak se ohlédla k hřebenu střechy. Zrovna přes něj přelézali tři kavalíři, čtvrtý jim byl v patách. Udržet rovnováhu na křehkých střešních taškách stálo ty muže očividně víc námahy než ji, ale přesto byli rychlí. Furia musela pryč, hned teď.

Aniž by se zamyslela, otočila se, vystrčila nohy přes okraj a přitiskla se k okapu. Jeho upevnění sebou trochu cuklo, ale vydrželo. Když pomalu slézala dolů, zrezavělý kov pod její vahou zaskřípal.

Zvládla sotva pár metrů, když zaslechla hlasy. „Pojď zpátky nahoru, děvenko!“ volal na ni jeden z kavalírů. „Nechtěj, abychom si pro tebe museli dojít.“

„Tak to zkuste,“ vyhrkla bez dechu a hned si přála, aby byla mlčela. Kov se zatřásl, protože jím někdo nahoře zalomcoval.

Už byla v polovině.

Zdálo se, že se okap odklání od domu. Najednou jí sklouzla noha. Ztuhla jako led, když si uvědomila, že ztrácí rovnováhu a zřítí se dolů. O pár vteřin později ucítila náraz a zabolelo to o něco míň, než očekávala. Nejhorší na tom bylo, že jí srdce málem vyskočilo z hrudi, bušilo jako neochvějný odpočet, který se blížil k nule.

„Furie!“

Pipův hlas ji vytrhl z otupělosti. Obdařila muže nahoře letmým pohledem, potácivě se postavila na nohy a nejistými kroky následovala bratra po rovné střeše. Ještě viděla, jak se v sedu odrazil a zmizel za dalším okrajem.

Jakmile se dostala ke konci střechy, pochopila, že skočil na kovovou bednu klimatizace, která čněla ze zdi dobré dva metry nad zemí. Živý plot byl o pořádný kousek víc vpravo. Proč na to nepřišla sama?

Pip se znovu odrazil a bezpečně dopadl na trávu.

Za nimi na střeše někdo vykřikoval povely. Všichni kavalíři v domě teď nejspíš zamířili do parku. Kde vězela Okouzlující?

„Běž dál!“ křikla Furia. „Nezastavuj se!“

Pip poslechl. Další křik a zlostné hlasy nejen na střeše. První už byli venku, někde ve tmě.

Přistála na chatrné větrací krabici a skoro ji vyrvala ze zdi. Poslední skok a měla pod nohama pevnou zem.

Rozběhla se a všimla si, že zadní dveře do kuchyně jsou otevřené. V měsíčním světle mezi sporákem a příborníkem uviděla ležet dvě těla bez života. Držela se za ruce.

Paulinu poznala podle jejího županu. Furia klopýtla a upadla, ale posbírala veškerou energii a utíkala dál. Bojovala s výkřikem, který v ní bublal, potlačila ho, protože by ji prozradil. Jestli ji ti muži chytí, dostanou pak i Pipa. Nesmí křičet. Nesmí smutnit. Musí myslet na Pipa. Jenom na něj.

Po dvaceti krocích svého bratra dohnala. Pěšinky v parku znala i poslepu, byl vždycky trochu jejím útočištěm.

„Pipe...“ šeptla.

Otočil se – a hned se ponořil do zářícího svitu. V domě se totiž rozsvítila všechna světla.

To samé nadpozemské světlo, které už naplnilo půdu, teď proudilo ze všech oken do noci. Vypadalo to, jako by v rezidenci něco vybouchlo a zastavilo se to přesně v okamžiku, než mohlo popraskat sklo a zdi. Každý kout zdiva byl naplněný bílými paprsky, dokonce i spáry ve zdi zářily. Světlo dosáhlo daleko do parku a protáhlo stíny obou uprchlíků. Na pár vteřin museli být vidět zdaleka, pak světlo opět polevilo a vrátila se tma.

„Utíkají támhle!“ zařval mužský hlas. „K ruinám!“

Furia strhla Pipa vlevo, pryč ze stezky, po které dosud šli, skrz křoví a pak vysokou trávou. Její bratr ani nedutal a zdálo se, že spoléhá na to, že ho zachrání. Tak moc ráda by tomu sama uvěřila.

Už slyšela kroky, které jim byly v patách, ale když se ohlédla přes rameno, rozeznala jen trhavé obrysy znepokojivě blízko na to, že sešli ze stezky.

Brzo došli ke křoví na okraji zpustlého parkoviště, proplazili se skrz a vydali se pod stromy na otevřenou louku. Země se jim pod nohama stále prudčeji zvedala. Opustili teď pozemek rezidence a mlčky stoupali po stráni nahoru. Za vrcholkem bylo další údolí, hustý les a ještě víc divokých kopců. Někde tam byla silnice, která vedla do Winchcombe. Možná to zvládnou až do vesnice.

Vystoupali dobrou polovinu kopce, když trávou zasvištěl prudký náraz větru. Donesl na svah zvučný smích.

„Neuniknete mi!“ křičela na ně Okouzlující temnotou. „Jste jenom děti!“

„Chci, aby umřela,“ pronesl Pip mezi dvěma nádechy.

Furia ho popadla za ruku ještě pevněji a vtom si znova všimla světel – vlevo od nich, o kousek výš na stráni. Nocí se pohybovaly bílé zářící body. Přemýšlela, jak se tam Okouzlující mohla dostat, aby jim odřízla cestu.

Ale pak vykřikla: „Stůjte!“ Její hlas přicházel zezadu. Byla blízko, příliš blízko, ale docela určitě ne nahoře na kopci.

Zaslechli dusot a burácení a pak ostrý hvizd.

„To je ten vlak!“ Pipovi skoro přeskočil hlas.

Nákladní vlak z Gloucesteru. Bylo to dobře, nebo ne? To Furia nevěděla. Pokud se nebudou moci dostat přes koleje, protože po nich zrovna přejíždějí vagony, jsou v pasti.

Světla zmizela a o pár okamžiků později znovu zazářila, jak lokomotiva projela zákrutou na kopci.

„Slibuju vám, že se vám nic zlého nestane!“ křičela Okouzlující ani ne dvacet metrů za nimi. Furia si vzpomněla na Paulinu a Wackforda. „Chci jenom Siebensternovu knihu!“

Ta slova se ve Furiině hlavě odrážela jako ozvěna.

Siebensternovu knihu.

Zahlédli snad u ní Fantastica? Měla knížku zastrčenou v pravé stehenní kapse kombinézy. Mohla by ji vytáhnout a zahodit a doufat, že je pak Okouzlující nechá utéct. Ale Furia té ženě nevěřila ani slovo.

Proč k čertu zrovna Fantastica? Byl to jen hloupý románek, pro nikoho neměl žádný význam kromě ní, protože to byla poslední památka na její matku.

„Nikdy!“ zařvala Furia přes rameno.

Ale pak znovu ucítila Pipovu malou ručku v té svojí, uslyšela jeho splašený dech, který dokonce přehlušil burácející vlak.

Světla se přibližovala, zářící pár očí nad železničním náspem. Lokomotiva jela pomalu, skoro pozvolna, jako vždycky v serpentinách téhle cesty nad rezidencí. Dokonce i v noci mohly na koleje zabloudit nějaké ovce nebo skot. Furia ten vlak bezpočtukrát pozorovala, seshora ze střechy vypadal jako hračka supící po zelených kopcích. Teď zněl jako supící příšera, neviditelná za těmi dvěma světly, která je všechny vytrhávala z temnoty: Pipa i ji samotnou, ale taky Okouzlující a přinejmenším tucet jejích kavalírů, ani ne deset kroků za nimi.

Furia vytáhla Fantastica z kapsy a zamávala jím ve vzduchu.

„Tady je ta kniha!“ pokusila se přeřvat lokomotivu. Znovu zazněl ten pekelný hvizd, tentokrát aby odehnal z železničního náspu lidi. Vlak teď jel sotva krokem.

„Dej mi ji!“ křikla Okouzlující.

Pip těkal očima mezi jejich protivníky a vlakem a Furiou. Lokomotiva kolem nich zrovna projížděla, následovaná nekonečnou řadou drnčících nákladních vagonů. Cesta na kopec byla zablokovaná.

Knížka jí přišla mnohem těžší než kdy dřív. Proč kvůli tomu museli Paulina a Wackford zemřít? Její otec by nejspíš znal odpověď.

Okouzlující a její lokajové se přibližovali. Ženiny černé vlasy rozfoukal vítr, kolem hlavy jí jako tykadla poletovalo několik pramínků. Pleť měla strašidelně bledou, její krása naháněla hrůzu. Furia pomyslela na orchidej, z které se na druhý pohled vyklubala masožravá rostlina.

„Chci jen tu knihu! Nikdo vám neublíží!“

Furia natáhla ruku s Fantasticem směrem k bibliomantce. Krátce se ohlédla na Pipa a řekla tak nahlas, aby to mohl slyšet jen on: „Myslíš, že dokážeš skočit do toho vlaku? Někde se pevně chytit?“

Co po něm chtěla, bylo čiré šílenství. Je mu teprve deset, křičela na sebe zase v duchu. Ale za posledních pár minut zvládl věci, které by si ani ona dřív netroufla. Kromě toho jim došly možnosti. Už neexistovala jiná úniková cesta.

Nejspíš to věděli i jejich nepřátelé, protože řada kavalírů se teď zformovala do půlkruhu.

„Stůjte!“ Furiin hlas byl vysoký a zastřený. Nebyla si jistá, jestli jí při tom randálu vůbec rozuměli. „Ještě krok a ta kniha skončí pod koly vlaku!“

Okouzlující zvedla ruku. Její kavalíři se zastavili. „Dojdu teď k tobě sama. Dáš mi knihu a my pak zmizíme.“

„Nemuseli jste zabíjet Paulinu a Wackforda.“

Bibliomantka se otočila na jednoho ze svých mužů a ten pokrčil rameny, jako by chtěl říct: Nedali nám na výběr.

Obrátila se zpět k Furii. „Ty, kdo za to můžou, stihne trest.“

„To jim život nevrátí!“ Tiše pronesla k Pipovi: „Připravený?“

„Jo.“

„Byli to jen obyčejní lidé,“ křikla Okouzlující, „nebyli bibliomanti.“

„Můj bratr taky není bibliomant.“

„Je mladý. Může z něj ještě leccos být. Stejně jako z tebe, Furie Rosenkreutzová!“

Takže to věděla. Furii bylo jasné, že nejde jen o Fantastica, že tahle žena zná tajemství Faerfaxů. Poslání Okouzlující nebude naplněno, i když bude mít knihu ve svých rukou.

Zadní vagony se zahřměním vyjížděly ze zatáčky.

Ještě jednou se podívala na Pipa. „Musíme stihnout poslední vagon.“ Pak křikla na Okouzlující: „Domluveno. Dostanete knihu!“

Žena přistoupila blíže a znovu dala svým mužům znamení, aby se nehnuli z místa.

„Teď!“ řekla Furia Pipovi.

Její bratr se otočil a pár kroky vyběhl na železniční násep. Ona se natočila stranou a mrštila Fantasticem směrem k vlaku do vagonu, který zrovna projížděl. Kniha se v letu otevřela a s třepotavými stěnami narazila do zdi vagonu, odrazila se a zmizela za kavalíry někde v temnotě.

Okouzlující rozzuřeně vykřikla.

Furia už si jí nevšímala, následovala Pipa a dívala se, jak se v běhu pokouší chytit táhla na konci vlaku. Ona sama vyběhla na koleje a uháněla za posledním vagonem, odvážila se k zoufalému skoku na úzkou plošinu a pevně se držela. Zasténala, vyškrábala se nahoru a uviděla, že se Pip pokouší o to samé.

Jeho skok nebyl dost dlouhý. Klopýtavě dopadl na zem a utíkal s nataženou paží za vlakem. Furia se levou rukou pevně chytila madla a pravou se pokoušela zachytit jeho prsty.

Zazněl další hvizd. Vlakvedoucí brzo zrychlí.

Kavalíři se hnali na koleje a pronásledovali je.

Zdálo se, že Okouzlující je pryč, ale pak ji Furia zahlédla pod železničním náspem. Sehnula se pro knihu do trávy a zdvihla ji.

„Furie!“ křičel Pip zoufale.

Nepustí ho, v žádném případě.

Jeden z kavalírů je dohnal a natáhl po něm ruku.

„Ne!“ zařvala Furia a mrštila na muže veškerou svou nenávist.

Něco neviditelného ho se strašlivou silou trefilo, rozdrtilo mu to obličej jako hlávku zelí a srazilo ho z železničního náspu.

Furia na něj zírala s otevřenou pusou. Co to bylo?

Ale nebyl čas se nad tím zamýšlet. Pipovi docházel dech a už dlouho nevydrží. Zrovna teď se zdálo, že mu schází síla na poslední skok.

Ruce jim po zpocených prstech proklouzly, ale znovu se chytili. Tentokrát ho držela lépe.

„Musíš skočit!“

Vlak nabíral na rychlosti. Pip zakopl, ale zůstal na nohou. Byl na pokraji svých sil, obličej zkřivený a Furia si všimla, že tmavými cestičkami v jeho bílém líčení stékají slzy. Nemohla si vzpomenout, kdy ho naposledy viděla plakat, a lámalo jí to srdce. Vzlykla, nepouštěla ho a chtěla sama seskočit, aby zůstala s ním, bylo jedno, co s nimi bude dál. Za ním běžela celá horda kavalírů. Ať už Furia jednomu z těch mužů udělala cokoli, bylo nemožné, že by to zopakovala. Ne bez dušeknihy. A už vůbec ne jim všem.

Zpoza kopce zazněl pronikavý výkřik, přehlušil dusot vlaku a usadil se Furii hluboko v uších.

Pip znovu zakopl. Tentokrát ho pustila.

Jakési tornádo vyrazilo do noci zezadu skrz skupinu kavalírů, kácelo stromy mezi ním a koncem vlaku. Furii to odrazilo na zadní stěnu vagonu, ztratila rovnováhu a téměř i vědomí, praštila sebou na úzkou mřížovanou plošinu a zůstala ležet.

Pipa popadly neviditelné ruce a zvedly ho z kolejí. Kopal nohama a dvě vteřiny visel ve vzduchu, pak ho doběhli první kavalíři. Jeden se pro něj natáhl. Pip se bránil, kopal a mlátil do toho muže, ale jeho odpor opadl, ještě když se Furia z posledních sil pokoušela postavit na nohy.

Chtěla se zřítit, posadit se, ale byla moc slabá. Bolelo ji celé tělo. Jako omráčená natáhla ruku za Pipem, který byl v sevření kavalíra stále menší, nepřibližoval se a nakonec splynul s nocí.

Zakřičela jeho jméno, ale nedostalo se jí odpovědi, křičela, dokud jí nedošel dech a neochably smysly. Vlak mezitím čím dál rychleji uháněl do tmy.

Druhá část
Útočiště

19

K olem páté hodiny ranní Furia hledala kudy kam právě se probouzejícím Londýnem.

Cestou chtěla napsat zprávu do knihy Severinovi, ale příliš se jí třásla ruka a na papír dopadaly slzy. Po několika pokusech to vzdala a knihu znova zastrčila. Potřebovala pomoct, aby osvobodila Pipa – pokud je ještě naživu! křičely na ni její myšlenky – a tu nenajde v minulosti.

Z nádraží v Paddingtonu se jako omráčená vydala na východ, vyhýbala se zakukleným bezdomovcům ve vchodech domů, ale sama se tam hned protlačila, jakmile zahlídla policejní hlídku. Pořád na sobě měla černou kombinézu, a i když ji kvůli tomu nejspíš nikdo nebude považovat za zlodějku, nesměla vzbudit pozornost. Nemohla ztrácet čas. Každá ztracená minuta byla minutou navíc, kterou Pip musel strávit v moci Okouzlující.

Pokud je ještě naživu.

Ze širokého chodníku na Upper Thames Street zabočila do úzké slepé uličky s pěkným jménem Swan Lane, ačkoli ulice nebyla nic než ošklivá průrva mezi betonem a sklem. Končila na pěší zóně u břehu Temže. Coby kamenem dohodil, vlevo vedl k jižnímu břehu London Bridge. V pozadí asi míli po proudu řeky rozpoznala světla důstojného Tower Bridge.

Furia chtěla přejít po jednom z mostů – ale ani po jednom z těchhle dvou. Ten její ležel jen kousek vedle London Bridge, kde kdysi Římané zřídili první přechod přes Temži. Oficiálně byl Římský most po odchodu svých stavitelů z Británie zničen, ale to nebyla celá pravda. Obecně se tvrdilo, že na jeho místě později vznikl London Bridge, ale architekti měli dobrý důvod, proč ho posunuli o 73 metrů na východ. Protože ten starobylý most pro některé stále existoval, ale dneska ani jeden z jeho konců neústil na druhý břeh Temže.

Když Furia vstoupila na prázdnou promenádu ze Swan Lane, vytáhla z kapsy záložku s nápisem Libropolis. Naplocho ji položila mezi své dlaně, sepnula je před sebou jako v modlitbě a zavřela oči. Pak se jednou zhluboka nadechla a otevřela oči.

Oslepily ji stovky světel, plynové lampy ve skleněných klecích. Před ní se uprostřed promenády vztyčila mocná vstupní věž, tři poschodí vysoká a korunovaná rozpadajícím se cimbuřím. Kdo jí chtěl projít, musel přesvědčit čtyři strážné ve staromódních uniformách. Připomínali Švýcarskou gardu z Vatikánu – což nebyla náhoda, protože i papežská garda byla podřízena Adamitské akademii a ve skutečnosti nestřežila Svatého otce, ale tajný vatikánský archiv, největší knihovnu křesťanstva.

Navenek působili ti muži ve svých pruhovaných nabíraných kalhotách a rukávech skoro roztomile, jako by nebyli z téhle doby. Ale Furia od otce věděla, že berou svůj úkol nanejvýš vážně. Meče jim za opaskem nevisely jen na parádu, halapartny byly ostré jako břitva a v případě nouze měli ve výklencích určitě uložené střelné zbraně.

Furia se pomalu rozešla, aby nevzbudila nedůvěru. Byla ještě dvacet kroků od oblouku brány a osvětleného dlážděného mostu za ní, když ji to napadlo. Co když nebude Severinova kniha v útočišti fungovat? Teď litovala, že mu nenechala žádnou zprávu. Ale bylo moc pozdě se zastavit a naprosto nemyslitelné, že by před očima gardistů napsala pár řádek do knihy.

Půjde dál. A nevzbudí žádné podezření.

Potila se, když se přiblížila ke strážným, a přitom viditelně svírala záložku v rukou. Když tu před dvěma lety byla s otcem, v bráně byl čilý provoz. Ale takhle brzo ráno byla Swan Lane i promenáda liduprázdná. Strážní přerušili hovor a zahleděli se na Furii.

Oči čtyř mužů byly schované ve stínu baretů, které jim nakřivo seděly na hlavách. Černo-rudé pruhy uniforem – barvy Akademie – připomínaly Furii žilkované patro dravců. Halapartny a pochvy s meči se ve svitu plynových lamp zablýskly.

„Jsi na cestě docela brzo,“ řekl jeden, když od nich byla Furia už jen na pár kroků.

„A příliš mladá, aby ses tu mohla potloukat sama,“ dodal další.

Podávala jim záložku jako vstupenku. Jiné doklady, kterými by se mohla prokázat, u sebe neměla. Předpokládala, že útok na rezidenci proběhl na popud Akademie, proto by byla beztak chyba říkat své pravé jméno.

„Mám tohle.“ Zamávala proužkem papíru, který byl mnohem víc než jen pouhá záložka. Pak dodala „Dobré ráno!“ a samotnou ji překvapilo, že se jí podařilo znít skoro bezstarostně.

Nebylo nutné, aby si strážní záložku důkladněji prohlíželi. Pokud by nebyla pravá, nemohla by Furia vidět věž ani muže. „Chodím na druhou stranu do učení,“ řekla. „Měla jsem volno a už jsem tam vlastně měla být včera večer zpátky, ale no... Stihnu to ještě na ranní směnu do skladu.“

Jeden z nich si prohlížel její kombinézu. Ve vlaku si ji očistila, jak jen to bylo možné, ale někde ještě mohly zůstat fleky od krve. Na černé a v mdlém světle svítilen ale snad nebyly vidět. A po tom všem, co se stalo, docela určitě moc nevoněla.

Na moment jí bylo při pomyšlení na otce a Pipa tak mdlo, že se musela snažit, aby vydržela stát. Ale sebrala všechny síly a udržela bezstarostný výraz.

„Tak si pospěš,“ řekl jeden, který působil přátelštěji než zbytek. Byl nejstarší z těch čtyř a očividně taky nejunavenější. Furia si byla skoro jistá, že přinejmenším dva z nich jsou bibliomanti – a on byl jedním z nich.

„To udělám. Pěkný den přeju!“

A s tím se plynule – ale ne zase moc plynule – odloudala kolem mužů, prošla bránou pod věží a vstoupila na most do Libropolisu.

V pravidelných rozestupech tu na zděném zábradlí zářily další plynové svítilny. Jejich žlutý svit ležel na vlhké dlažbě jako vrstva tuku. Očividně tu pršelo, zatímco naproti v Londýně bylo naprosté sucho. Každé z refugií, což byla bibliomantská útočiště, mělo své vlastní počasí, s vnějším světem se shodovala jen denní doba – ovšem s výjimkou Refugia noci.

Na první pohled se Libropolis v mnohém podobal světu za jeho hranicemi. Střídaly se tu den a noc, slunce s deštěm a lidé spořádaně chodili do práce do tisíců knihkupectví a antikvariátů. Další spousta se lopotila v knižních skladech, kam denní světlo sotvakdy proniklo.

Most byl trochu klenutý, takže na prvních sto metrech Furia neviděla žádné domy. Místo toho ji padl pohled na vitríny, které byly připevněny ke sloupkům plynových svítilen. Už zdálky si všimla, že v nich visí plakáty s portréty – to Akademie vyhlašovala pátrání po různých lidech.

Když se k nim přibližovala, skoro počítala, že uvidí svůj obličej hned vedle otcova, možná dokonce i Pipova bez klaunského líčidla. Ale než ji stihla ochromit zlá předtucha, poznala, o co se ve skutečnosti jedná.

Odměna! stálo tam tučnými písmeny. Hledaní teroristé!

Pod tím dva perfektní policejní portréty a na nich obličeje obou exlibri z knihovny v Turíně.

Ariel , četla pod jedním z nich, pod druhým stálo Puk . Řečení též Bratři Bardi.

Na pár úderů srdce stála Furia jako přikovaná před vitrínou, ačkoli věděla, že ji strážní pořád ještě vidí. Musela se donutit jít dál, jen aby nevzbudila pozornost těch mužů.

S trochu ztuhlými koleny vyrazila dál a přešla k pravému zábradlí, aby se na další lampě mohla za chůze podívat na ostatní hledané.

Bratři Bardi.

Poznal je otec v Turíně? Skoro určitě. Jen tak mimochodem se zmínil, a protože byl Furiiným jediným zdrojem novinek ze světa bibliomantiky, ohraničovalo se její vědění na tyhle informace. Obrázky těch dvou nikdy neviděla.

Ariel a Puk byli Shakespearova stvoření, dvě bytosti ve službách mocného mistra. Ariel byl vzdušný duch, otrok kouzelníka Prospera z  Bouře . Lstivý Puk sloužil královi víl Oberonovi a jeho královně Titanii. Jako spousta exlibri byli už před lety vytrženi ze svých knih a odsouzeni k životu ve skutečnosti. Ale na rozdíl od ostatních jedinců stejného druhu, kteří byli nuceni bídně živořit v ghettech exlibri v útočištích, tihle dva se roztrpčeně bránili svému osudu. Páchali útoky na instituce Akademie a platili za postrach všech čestných bibliomantů.

Když Furia coby dítě zrovna nečetla pořád dokola dobrodružství Fantastica Fantasticelliho, často skotačila v parku rezidence jako jeden z Bratrů Bardů a podnikala lov na neviditelné agenty Akademie. Agenty jako byla Isis Nimmernis. Hořkou ironií bylo, že tahle agentka stejně jako oba exlibri byli zodpovědní za smrt jejího otce. Kdyby se tam ti tři tak najednou nezjevili, strážci by nezaložili oheň. Pak by mohl její otec bránit rezidenci a zachránit Paulinu s Wackfordem. Pipa by nikdy neunesli.

Furia překročila nejvyšší bod mostní klenby a uviděla před sebou Libropolis, síť světel nad labyrintem uliček a taškových střech. Když se ohlédla přes rameno vpravo i vlevo, byla u brány jen tma. Londýn zmizel.

Město, které se před ní rozkládalo na břehu mihotající se mlhy, se moderní metropoli ani trochu nepodobalo. Mnohem víc to vypadalo, jako by se poklidná anglická vesnička rozšířila do nekonečna a všemi směry. Nejvyšší domy tu měly tři patra. Světla, která z dálky působila jako panorama hvězdné oblohy, tvořily nejspíš plynové svítilny a lampiony, přesně se to z mostu nedalo určit.

Na konci mostu se tyčila další brána s věží. Furia s úlevou zjistila, že ji nestřežil žádný strážný. Ve vysoké klenbě to bylo cítit po vlhkém kamení a sazích, ačkoli nikde nehořel otevřený oheň.

Sotva sešla z mostu, hned narazila na první výlohy, které byly většinou úzké a nízké jako ve vesnických obchůdcích, které znala z Cotswoldsu. Po obou stranách uličky byly výkladní skříně nacpané tisíci a tisíci knihami.

Bibliomanti postavili tohle město pro bibliomanty. Kdo měl dušeknihu, měl sem neomezený přístup, směl podle chuti šmejdit v přeplněných antikvariátech nebo získávat nové knihy, které nebyly jinde k mání.

Směli sem i obyčejní lidé, pokud prokázali opravdu velkou lásku ke čtení. Avšak do Libropolisu mohli vstoupit pouze na pozvání někoho, kdo se tu těšil velké úctě. Bibliomantské záložky se nerozdávaly jen tak lehkovážně, byly to vstupenky do světa, jenž se pyšnil tím, že je lidstvu z velké části uzavřen.

Spousta knihkupectví byla úzce specializovaná. Omezovala nabídku na obskurní tematické okruhy či uplynulé epochy, na umělecká vydání nebo určité barvy vlasů hlavních hrdinů. Někde v tomhle labyrintu uliček byl krámek, v němž měly všechny knihy čtyři sta dvacet čtyři stran, ani míň, ani víc. Některé obchody prodávaly výhradně knihy, které zákazník četl jako dítě, a nabízely záruku vrácení peněz, pokud by se mu knížka už tak nelíbila jako dříve. Našli byste tu obchodníky s rukou psanými deníky a tajemnými svazky z papíru z mandragory, zaříkávače, kteří dovedli na knihu uvalit klatbu, jež ji ochránila před každým zlodějem nebo před lidmi, kteří si ji půjčí, ale jen tak nevrátí, výrobnu parfémů s vůněmi knih pro marnivé bibliomanty a údajně se tu někde prodávaly knihy, které si čtenáři jen vysnili.

Obchodníci v Libropolisu dovedli vykládat o románu, který dal kupujícímu pocit, že on sám v něm hraje hlavní roli. A když jste se v obchodech s moderními vydáními pořádně podívali na fotky autorů, měli pot na čele: Koupí si zákazník moji knihu, nebo ne?

Při všech těch rozdílech platil v Libropolisu jeden nezvratný zákon: Nic nerozesíláme, čtenáři musí přijít k nám! Knihy jste si museli vybrat vlastnoručně, zaplatit a odnést. Komu se to nelíbilo, ten tu neměl co pohledávat.

Furia se potulovala liduprázdnými uličkami a marně hledala ukazatele. Nebyl tu ani nikdo, koho by se mohla vyptat na informace. Takhle brzo ráno měly ještě všechny obchody zavřeno, ačkoli slyšela hlasy v úzkých průchodech a na zadních dvorcích. Ve skladech, které ležely hluboko v klikatých blocích domů, se už nejspíš hodiny vykládalo, vybalovalo, třídilo a rozdělovalo. Když tu byla s otcem, vysvětloval jí, že existuje skrytá síť dopravních pásů, s jejíž pomocí se zásobovaly obchody. Bylo to něco na způsob potrubní pošty pro balíčky s knihami, která vedla částečně v podzemí a částečně dobrodružnými konstrukcemi skrz střechy domů.

V Libropolisu jako by nebyla žádná náměstí ani parky. Jen nekonečný labyrint úzkých uliček, které Furii připomínaly dějiště šílených snů, co měla po četbě Dickense, Kafky nebo Mervyna Peakea. Ačkoli se architektura na první pohled nikterak neodlišovala od pitoreskních britských vesniček – lomový kámen, arkýře, dělená okna – okolí mělo líbeznost starých knižních ilustrací. Všechno působilo útulněji než ve skutečnosti na druhé straně řeky.

Už se tu potulovala delší dobu, když za jednou ze zatáček zaslechla kroky. Nejspíš to byli knihkupci, kteří časně vyrazili do svých obchodů. Nebo skladníci, jimž právě skončila noční směna.

Ale dva muži, kteří se teď vynořili zpoza rohu, nebyli ani jedno, ani druhé. Oba měli dlouhé černé kabáty a barety, k tomu krvavě rudé šály. Adamitští milicionáři, oči a uši Akademie. S milicí nebylo radno si zahrávat, to svým dětem vtloukal Furiin otec do hlavy častokrát.

„Jistým způsobem jsou horší než agenti,“ říkával. „Agenti Akademie pracují nezávisle na sobě a jsou chytří, to je činí tak nebezpečnými. Milice ale sestává ze zkorumpovaných lstivých příjemců rozkazů, kteří by na povel vrazili nůž do zad svému nejlepšímu příteli.“

Bylo pozdě schovat se do některého z vchodů. Jeden muž si Furie už všiml, kývl jejím směrem a řekl něco tomu druhému.

Napřímila se a šla dál. Krk jí svíraly rozpaky. Nebyla si jistá, jestli se má pohledům mužů raději vyhnout, nebo jim je oplatit.

„Dobré ráno!“ pozdravila je a chtěla kolem nich projít.

„Dobré ráno!“ odpověděl jeden z nich, vyzáblý muž s poďobanou pletí šedou jako jeho vlasy.

Druhý byl mladší, nebylo mu ani třicet, rusovlasý, štíhlý a rozhodně rychleji utíkal. „Dobré ráno, měšťanko,“ pronesl hlasem, při kterém Furii zatrnulo.

Už kolem nich téměř prošla, když zaslechla, jak kroky za ní utichly.

„Moment!“ vykřikl ten mladší.

Furia se zastavila, zaváhala a pak se pomalu otočila. Oba muži měli ruce zastrčené hluboko v kapsách. „Ano?“ zeptala se.

„Kam tak časně?“

„Do práce.“

„A ta je kde?“ Udělal krok směrem k ní, ten druhý šedý muž zůstal stát.

„Ve skladu.“

„V kterém skladu?“

Neměla ani sebemenší tušení, jestli sklady knih v zadních dvorcích Libropolisu měly jména nebo čísla. Šance, že by se jí z tohohle podařilo vylhat, byla nulová.

„Na severu,“ řekla.

„Tak proč jdeš na západ, měšťanko?“

Starší muž se dotkl zrzavého na rameni. Na první pohled vypadal nebezpečnější, ale pak skoro dobromyslně pronesl: „Je to jenom dítě. Nech ji jít.“

Mladší rozpažil. „Takže?“ otázal se Furiiným směrem.

„Myslím, že jsem se ztratila. Jsem tu nová. Teprve jsem začala s učením.“

„Nová, aha, aha.“

„To je zločin?“ Nejradši by se kousla do jazyku, ale ta slova už byla venku.

„Co prosím?“

„Nic. Už mlčím.“

Starší muž se naklonil přes rameno tomu druhému a něco zašeptal. Zrzavému se to nelíbilo, nespouštěl z Furie oči. Pod dlouhým pláštěm obou se zaleskly vyleštěné černé boty, ale ty mladšího muže byly postříkané špínou, jako by našlapoval drsněji a prudčeji než jeho kolega.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se nakonec.

„Faerfaxová.“ Nebyla si jistá, proč řekla pravdu. Možná proto, že jí přišlo špatné po událostech téhle noci zapírat svůj původ. Přišlo by jí to jako zrada na Pipovi i otci. Možná ale taky byla moc unavená na to, aby lhala. „Furia Salamandra Faerfaxová.“

„A odkud pocházíš?“

„Z Londýna. Moji rodiče jsou knihkupci. Naproti, na druhé straně mostu.“ Což bylo samozřejmé, protože Londýn ležel jen na druhém konci mostu. Musela se sebrat, aby ze samé nervozity neplácala nesmysly.

„Jak můžeme vědět, že nejsi exlibra?“

„Protože to říkám.“

„Ale je možné, že lžeš. Já bych na tvém místě lhal. Kdo opustí ghetto bez písemného povolení, ten...“

„Nejsem žádná exlibra!“ přerušila ho příliš hrubě a netrpělivě. Její otec zřídkakdy o exlibri mluvil pěkně, choval k nim velké antipatie a nesnažil se to před svými dětmi nějak zakrývat. Akademie pronásledovala Faerfaxy a utiskovala exlibri, ale nepřítel nepřítele nebyl nutně vaším přítelem. Exlibri nebyli skuteční lidé. Mnohem víc to byly výmysly, čiré fantazijní předivo, které omylem bylo z masa a kostí. Čím častěji jste zapojovali bibliomantiku, tím propustnější byla membrána mezi literaturou a skutečností. Všude z knih vypadávali exlibri, protože se nasazení bibliomantiky dalo jen sotva omezit. Akademie se sice pokoušela užívání regulovat, ale to platilo jen pro obyčejné bibliomanty, ne pro agenty, milicionáře a už vůbec pro samotné členy Akademie. Takže počet exlibri stále stoupal, ghetta v útočištích byla beznadějně přeplněná a metody, kterými se nově příchozí drželi na uzdě, byly rok od roku bezohlednější.

„No,“ pronesl mladší milicionář s ledovým úsměvem, „budeš mi muset předložit důkaz, že jsi řádná měšťanka a ne jedna z nich.“

Furia pátrala po odpovědi, když vtom ji napadlo ukázat záložku. Zasunula pravou ruku do kapsy overalu, aby ji vytáhla, ale v tu chvíli na ni zrzek vybafl: „Hej, opatrně! Co to tam máš?“

„Dobrotivý bože,“ povzdychl si šedivý milicionář, „je to jen holka! Nemusíš s ní zacházet jako s těžkým zločincem!“

Ale ten druhý muž se nenechal zmást. Furii došlo, že ji nenechá na pokoji, dokud neobjeví něco, co by potvrdilo jeho podezření.

„Jemináčku,“ opáčila, „opravdu jste takoví naprostí idioti, jak všichni tvrdí.“

Šedovlasý otevřel pusu, aby jí něco odpověděl.

Mladší se vrhl vpřed, ruce roztažené jako pařáty.

A Furia proskočila mezi nimi a utíkala.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .