Kapitola 6.

Aria

Aria počkala, dokud z trávníku všichni neodešli. Potom, když byl čistý vzduch, se znovu zhmotnila a vydechla úlevou, když se ujistila, že je zase vidět.

Rychle zkontrolovala, že je vše na svém místě, ale když pohlédla na svůj náramek, zarazila se. Něco na něm bylo jinak. Něco se změnilo. Druhý kroužek, na kterém se mělo objevit pírko, jakmile Aria pomůže Caroline, se změnil na dva kroužky spojené k sobě. Dva kroužky, dvě dívky. Takže to nebyl omyl. Obě potřebovaly její pomoc.

Podívala se na svůj stín. „Co mám dělat?“ zeptala se. „Které mám pomoct dřív?“

Aria měla sklony k mluvení se svým stínem, protože tam pořád byl a protože tu a tam jí svým způsobem dokázal odpovědět.

Koneckonců její stín nebyl jen tak obyčejný, to ani náhodou. Vzal ji tam, kam potřebovala. Tam, kde měla být. I když ona ještě nevěděla, kam se má vydat, její stín to věděl.

Poklepala nohou o zem. Její stín se nejprve nervózně zavrtěl a pak se naplnil světlem. Aria tím světlem prošla a najednou už nebyla na Westgate, ale na nějaké veliké pěkné ulici před dvěma domy. Jeden byl zelený a druhý bílý a před oběma stály poštovní schránky se jmény. Na jedné stálo MASONOVI a na druhé PIERCEOVI.

Caroline Masonová a Lily Pierceová.

Bydlely vedle sebe a Aria právě teď stála přesně mezi nimi.

Zamračila se na svůj stín: „To jsi mi tedy pomohl.“

V hrudi ucítila škubnutí, jako by mezi ní a oběma dívkami bylo napnuté lano a ony se o ni přetahovaly. Musela se rozhodnout. A vzhledem k chování jejího stínu usoudila, že se bude muset rozhodnout sama.

Tak dobře. Ať už se mezi Caroline a Lily stalo cokoliv, jejich problémy jsou zjevně propojené. Aby pomohla jedné, bude muset pomoct té druhé. Caroline ale našla jako první, takže začne u ní. Potom vymyslí, co provede s Lily.

Aria se usmála.

Bylo fajn mít plán.

V tu chvíli se rozlítly dveře zeleného domu. Caroline vyšla na verandu a svalila se s knížkou na houpací lavici.

Aria k ní zamířila. Caroline si jí zřejmě nevšimla. Dívala se k nebi, jako by byla duchem nepřítomná.

Na verandě stály dvě houpačky a Aria tiše vklouzla na tu naproti Caroline. Nohama se odstrkovala tak, aby ji rozhoupala, a doufala, že tak upoutá Carolininu pozornost. To se ale nestalo, a tak nakonec řekla: „Ahoj.“

Caroline nadskočila, až z houpačky málem spadla. „Ario, co tady děláš?“

Snažím se pomoct, pomyslela si. Místo toho ale řekla: „Šla jsem kolem a viděla jsem tě tady sedět, tak jsem si říkala, že tě přijdu pozdravit. A vím, že jsi říkala, že nechceš, aby mě s tebou někdo viděl, ale za prvé nejsme ve škole a za druhé je mi srdečně jedno, co si o mně lidé myslí.“

Carolinin pohled sklouznul k sousedům. „Neměla bys tu být.“

Aria zastavila houpačku. „Kvůli Lily?“ zeptala se.

„Kvůli Lily,“ přiznala Caroline. „Když tě tu uvidí, bude si myslet, že jsme kámošky.“

Aria se zamračila. Vždycky měla dojem, že kámoška je to nejlepší, co člověk může mít, ale Caroline to řekla, jako by to bylo sprosté slovo. „To mi nevadí.“

Caroline zakroutila hlavou. „Ale když se se mnou budeš bavit, Lily ti udělá ze života peklo.“

„O tom pochybuju,“ odpověděla Aria s naprostou jistotou. Ještě nikdy se jako v pekle necítila. „Navíc ne všichni se bojí Lily Pierceové.“

„Tak mi ukaž jednu holku, která se jí nebojí.“

„Já,“ rozzářila se Aria.

Caroline protočila oči. „Ale ty jsi nová,“ řekla. „Ty nevíš, jak to chodí.“

Aria pokrčila rameny. „Asi ne.“ Odmlčela se a pak opatrně dodala: „Vy dvě jste byly kamarádky, viď?“

Caroline sebou škubla. Přitáhla si kolena k bradě a rukama je objala. „Nechci o tom mluvit,“ pronesla.

„Tak jo,“ řekla Aria, ale neodešla. Věděla, že o tom Caroline mluvit chce – viděla tu touhu vířit v jejím kouři – ale napadlo ji, že lidé občas asi potřebují trochu času.

A opravdu, po chvilce Caroline prolomila ticho.

„Než ses tu objevila,“ spustila nakonec, „přemýšlela jsem o tom, jak se mi hrozně stýská po létě.“

Aria se usmála. „Mám ráda léto, než jsem došla k podzimu, bylo to moje nejoblíbenější roční období.“

Caroline se na ni podívala jako na podivína. Aria už si na to začala zvykat.

„V létě jsou vidět nejhezčí souhvězdí,“ vysvětlovala Caroline. „V noci jsem lehávala na trampolíně a pozorovala hvězdy. A přes den jsme s Lily seděly u nich u bazénu nebo tady na houpačkách, pily limču a listovaly v časopisech.“ Otřela si oči. „Takhle to nemělo být. Tenhle rok měl být dokonalý.“

Aria zakroutila hlavou. „Nic není dokonalé.“

Caroline se malinko přidušeně zasmála.

„Proč je na tebe Lily tak zlá?“ zeptala se Aria.

„Asi aby se mi pomstila,“ odpověděla Caroline po chvíli.

„Za co?“

Vtom u vedlejšího domu zastavilo auto a zatroubilo. Přes Carolinino rameno Aria uviděla Lily, jak vytancovala ze dveří a pak ze schodů. Školní uniformu vyměnila za džíny a tričko. Ze zadních sedadel auta vyskočily Erika a Whitney.

„Vypadneme odsud,“ řekla Lily. Hodila pohledem směrem ke Caroline a dodala: „Něco tady hrozně smrdí.“

„To teda,“ přidala se Erika. „Někdo by si tu měl vynést odpadky.“

Whitney nic neřekla, jen uhnula, aby Lily mohla nasednout.

Caroline seděla bez hnutí. Držela se houpačky tak křečovitě, až jí zbělely prsty. Aria přešla k ní, sedla si vedle ní na lavici a objala ji.

„Hele,“ řekla něžně. „Co se mezi vámi stalo?“

Caroline ztěžka polkla. „Opravdu to chceš vědět?“

Aria přikývla. „Jo, chci.“

„Tak dobře,“ řekla Caroline a vzhlédla. „Tak já ti to povím. Bylo to na výtvarce…“

Kapitola 7.

Caroline

Bylo to na výtvarce.

Celou hodinu bylo Caroline špatně.

Lily s Erikou si neustále vyměňovaly pohledy. Caroline znala jejich plán. A vůbec se jí nelíbil. Nezdálo se jí to správné ani spravedlivé a mámina slova jí neustále zněla v hlavě.

Whitney už si toho zažila až dost. Dávej na ni pozor.

„Děláme jí vlastně laskavost,“ řekla Lily na obědě.

„Jo,“ přidala se Erika. „Alespoň si potom bude muset koupit něco nového na sebe.“

Všichni seděli v lavicích a malovali různé části dne. Někdo kreslil svítání, někdo poledne a někdo zase západ slunce. Lily malovala mračnou noční oblohu, takže vodu v kelímku měla modročernou. Erika zase tvořila východ slunce, ale použila příliš mnoho barev, které vodu v jejím kelímku změnily v hnědou břečku.

Caroline použila barev co nejméně a štětec si máchala jen minimálně, a tak její voda byla prakticky čirá.

Když měli začít uklízet, Lily vzala svůj a Eričin kelímek – Carolinin vynechala, když viděla, jak je čistý – a zamířila k Whitney, která ještě dokončovala svůj výkres. Ani se nedívala.

Dávej na ni pozor.

V poslední chvíli Caroline vyskočila a vyrazila za Lily. Chtěla ji jen zastavit. Trvalo jí celou hodinu, než k tomu sebrala odvahu. Přemýšlela, co jí vlastně chce říct. Jak je to hloupé a špatné a že takové přece nejsou. Dostihla ji právě včas a chytila ji za rameno.

Jak ale byla Lily v pohybu vpřed, škubla sebou dozadu, směrem od Whitney a vrazila přímo do Caroline. Ozvalo se šplouchnutí, potom Lilyin výkřik a nakonec oba kelímky dopadly na podlahu. Všichni včetně Whitney se otočili.

Když se Lily otočila ke Caroline, její uniforma byla zepředu celá politá špinavou vodou.

„Proč jsi to udělala?“ zavrčela na Lily.

„Promiň,“ řekla Caroline s vyvalenýma očima. „Chtěla jsem jen…“

„Děvčata, co se to tu děje?“ zeptal se pan učitel.

„Byla to nehoda,“ řekla Caroline.

„Jo, jasně.“ Lily si ždímala sukni, ze které na zem kapala nahnědlá voda.

Vedle Lily se objevila Erika s papírovými utěrkami. Když se ale Caroline snažila pomoct Lily očistit sukni, ta ji odstrčila. „To je dobrý, nech mě.“

„Měla byste jít za paní Opelinovou a půjčit si čistou uniformu,“ poradil jí učitel.

Lily se zamračila na Caroline, otočila se a vyběhla ven.

„Byla to nehoda,“ volala za ní Caroline, ale Lily už byla pryč.

„Tak proto se obrátila proti tobě?“ zeptala se Aria. Caroline přikývla. „Ale proč chtěla vylít ty barvy na Whitney?“ naléhala na ni Aria.

Caroline jí zasvětila do Lilyina plánu, ve kterém si vyberou jednu holku a udělají z ní odstrašující příklad.

„To je ale hrozné,“ řekla Aria.

Caroline se zadívala nahoru. „Já vím, ale fungovalo to. Každý chce přece zapadnout, někam patřit a být součástí něčeho. Teď si jen přeju,“ řekla polohlasně, „abych to mohla vrátit.“

„A co bys udělala, kdyby to mohla vrátit?“ zeptala se Aria. „Nepostavila by ses za Whitney? Vždyť jsi udělala správnou věc.“

Caroline se cítila hrozně. Tohle si opakovala pořád dokola a dokola, ale vůbec to nepomáhalo. Když udělala správnou věc, tak proč je za to trestána?

„Myslela jsem, že to bude v pohodě,“ řekla. „Myslela jsem, že my dvě budeme v pohodě. Ale všechno se změnilo. Lily za mnou ten den po škole nepřišla a druhý den ráno se mnou taky nejela. Když jsem pak vešla do jídelny, u stolu sedm seděla Whitney. Na mém místě. Když jsem si chtěla přisednout, všechny tři se zvedly a prostě odešly. Jako bych tam vůbec nebyla.“ Caroline se opět začalo stahovat hrdlo. Bylo to poprvé, co se o tom s někým bavila. Ani nevěděla, proč to všechno Arii říká, ale trochu se jí při tom ulevilo. Byla ráda, že může s někým mluvit, a měla pocit, že když už začala, nedokáže zastavit.

„A Whitney ví, co jsi udělala?“ zeptala se Aria.

Caroline pokrčila rameny. „Nejspíš ne. A asi by mě ani neposlouchala, kdybych se jí to snažila říct. Je přesně tam, kde chtěla být. Tam, kde chce být každá z nás – u oblíbeného stolu.“

„Caroline!“ ozvalo se z domu.

Vzdychla a zvedla se. „Musím už jít.“

Aria seskočila z houpačky. „Jasně, tak zítra ve škole.“

Caroline zaváhala. Nechtěla Ariu stavět Lily do cesty. Aria sice tvrdila, že je jí to jedno, ale to jen proto, že nevěděla, co ji čeká. Přesto byl skvělý pocit mít někoho na své straně. Nepřipadala si tolik jako smítko hvězdného prachu, ale spíš jako planeta.

Aria už byla v půlce schodů, když se otočila a řekla: „Jo, a ještě něco.“

„Jo?“

„Děkuju.“

„Za co?“ zeptala se Caroline.

„Že jsi mi řekla, co se stalo.“

Caroline pokrčila rameny. „Nic se tím ale nezměnilo.“

Aria se usmála tak, že rozzářila celou předzahrádku. „Možná ano.“

Kapitola 8.

Aria

Aria došla na protější stranu ulice a uvědomila si, že nemá kam jít.

Gabby bydlela v domě, který měl pěkně rovnou střechu, na které Aria mohla spát. Ale střecha Carolinina domu byla špičatá a spát se na ní nedalo. Dům sám o sobě sice vypadal, že má pokoje navíc, ale to by Caroline musela Ariu pozvat, aby tam mohla jít. A když už odešla, bylo by asi divné, kdyby se tam vrátila.

„Kam mám teď jít?“ ptala se stínu u svých nohou. Stín se zavrtěl a snažil se přijít na to, jestli Aria chce, aby ji někam vzal. Ona ale zakroutila hlavou a řekla: „To je jedno.“

Došla k velkému stromu, sedla si k němu a přemýšlela. I když listy už měnily barvu, počasí bylo pořád dost teplé, aby se dalo spát venku. Ale nechtěla, aby ji někdo našel, a ani nechtěla být celou noc neviditelná, pokud existovala jiná možnost. Zaklonila hlavu a zhluboka se nadechla.

Najednou uviděla něco nahoře na stromě.

Vypadalo to jako dům.

Aria pozvedla obočí. Nikdy ještě dům na stromě neviděla, ale byl tam. Nejdřív si myslela, že si ho možná přivolala, vypadal totiž, jako by ho ve vzduchu drželo nějaké kouzlo. Ale pak si všimla, že podlahu podpírají větve a navíc prkna byla už trochu zohýbaná, a tak usoudila, že tam již asi byl. Stejně jí to ale připadalo jako kouzlo.

Kouzelný dům pro kouzelnou dívku, pomyslela si s úsměvem.

Vyšplhala po provazovém žebříku, který z domečku visel. Domek neměl žádné dveře, jen díru v podlaze a okno mezi dvěma provizorními stěnami. Dřevěná prkna jí skřípala pod nohama, ale konstrukce byla pevná.

„Haló?“ zavolala, když byla vevnitř. I když stála v místnosti, která byla v domku jediná, a Aria viděla, že je prázdná, zdálo se jí, že by bylo nezdvořilé se nezeptat.

V jednom rohu ležel sedací pytel, na rozviklané stěně byla přibitá polička a na podlaze se válelo několik papírků od bonbonů, jinak tam nebylo nic. Pouze větřík profukoval mezi prkny. Arii se tohle místo zdálo dokonalé.

Nejvíc se jí na domku líbilo, že nemá střechu. Větve obsypané barevnými listy tvořily pestrobarevnou klenbu, skrze niž byla vidět obloha.

„Tohle bude stačit,“ řekla svému stínu.

Vykouzlila si nějaké polštáře, sedla si a vysypala na zem obsah svého batohu. Pročetla si všechny letáčky, které dostala na recepci. O historii školy, její pověsti, o tom, co se dělat má a nemá, jak se oblékat (ačkoliv o fialových tkaničkách se tam nic neříkalo) a jak být příkladnou studentkou. Dále tam byly letáky o klubech, sportech a také jeden, který zval na nadcházející ples konaný společně s Eastgate, což byla zřejmě nedaleká chlapecká škola.

Každá příručka a brožurka obsahovala fotografie skupinek usmívajících se studentek, které spolu šly na hodinu nebo stály na chodbě. U jedné z fotek se ale Aria zarazila.

Lily Pierceová držela Caroline Masonovou kolem ramen a hlavy měly u sebe. Obě se usmívaly. Nejenže vypadaly šťastně, ale dokonce nerozlučně.

Aria lehce přejela prstem po fotografii, kde se najednou objevily modré čáry jako pramínky kouře, které obklopily obě dívky. Arii se v dlani se zničehonic objevil malý fialový připínáček, kterým připíchla letáček na stěnu.

Pohled jí sklouzl ke Carolininu domu. Ta dívka na fotce se vůbec nepodobala té přes ulici.

Ale to nic.

Aria přišla pomoci.

„Pospěš si, Jess, než to někdo uvidí.“

„Nekoukej na mě a radši hlídej.“

Děvčata byla před hodinou v šatně v hloučku před jednou ze skříněk. Přišly o něco dříve, stejně jako Aria. Zůstala neviditelná a pozorovala, jak jedna z nich, Jessabel, vymačkává kečup na něčí oblečení. Na Carolinino oblečení.

„Tohle ti řekla Lily?“ zeptala se jiná dívka.

„Ne,“ odvětila Jessabel a otevřela další balíček. „Říká se tomu iniciativa. Musíš se jí chopit.“

Aria se zamračila. Celé dopoledne byla neviditelná, chodila po škole a poslouchala děvčata na chodbách i ve třídách. Chtěla je poznat a také vědět, co si myslí o životě, o škole, o Lily a Caroline. Z toho, co vyslechla, by rozdělila studentky na tři skupiny podle názoru na Caroline Masonovou: Ty, které měly za to, že si všechno, co se jí děje, zaslouží; ty, které si to nemyslely, ale nechtěly se do toho zaplést; a pak ty, které by se s Caroline i bavily, kdyby se ona bavila s nimi. Ale ona se s nimi zjevně nebavila.

Aria byla zrovna na chodbě, když uslyšela, jak se Jessabel chlubí svým plánem.

„Už to skoro mám,“ řekla Jessabel.

„Dělej,“ popoháněla ji druhá dívka. „Za chvíli bude zvonit.“

Aria všechno pozorovala a nevěděla, co má dělat.

Nejdřív ji napadlo, že se zviditelní a ty holky zastaví, pak že zůstane neviditelná a vystraší je. Nic z toho by jim ale nezabránilo Caroline dál trápit. A tak tam jen stála, dívala se a čekala. Když děvčata skončila, vyhodila prázdné balíčky od kečupu do koše a spěchala pryč. Aria se zviditelnila a zamířila ke Carolinině skříňce.

Zabudovaný zámek na dvířkách byl rozbitý. Aria přiložila na kov ruku, a když ji odtáhla, dvířka byla zase jako nová. A stejně tak i oblečení uvnitř. Byla se sebou docela spokojená a šla hledat svou vlastní skříňku. Prošla kolem Caroline, ta ale celou dobu zírala do země a nejspíš si jí ani nevšimla, i když si Aria byla naprosto jistá, že je zase vidět.

Šatna se začala plnit. Aria sledovala, jak Caroline došla ke své skříňce a přejela rukou po opraveném zámku. Dívala se, jak zadala kód a otevřela dvířka. Caroline poklesla ramena úlevou, když našla své oblečení netknuté.

Aria se usmála.

Vtom najednou někdo zakřičel.

Vlastně to bylo spíš zavřeštění. Ozvalo se od Jessabeliny skříňky. Aria si založila ruce. Přišlo jí to jako jediná správná věc. Tedy až do chvíle, než se Jessabel vyřítila za roh se svým ušpiněným oblečením v ruce a hnala se ke Caroline.

„Co jsi to udělala?“ vrčela na ni Jessabel.

Caroline vytřeštila oči. „Ale já jsem nic…“

„Co jsi udělala?“ Jessabel hodila své špinavé oblečení po Caroline. Aria svraštila obočí. Takhle se to stát nemělo.

„Hele,“ řekla a šla k nim. „Caroline za to nemůže.“

Jessabel se na ni otočila. „To jsi byla ty?“ vystartovala. „Jak? Jak jsi to…“

„Jessabel!“ ozval se něčí hlas. Všichni se ohlédli a uviděli Lily, jak tam stojí už převlečená, s Erikou a Whitney za zády. „Co si proboha myslíš, že děláš?“ zeptala se Lily s nakrčeným nosem.

Jessabel otevřela ústa a zase je zavřela jako ryba. V ruce stále držela své potřísněné oblečení. „Já jen… snažila jsem se…“

„O co?“ ušklíbla se Lily. „Vypadat směšně?“ Erika se zahihňala.

Jessabel zrudla.

Aria v naprostém šoku zírala na Lily. Ona se zastala Caroline?

„Jdi si to vyprat, než tě v tom někdo uvidí.“

Jessabel zafuněla a vyřítila se ven.

„Myslím, že jsi ji naštvala,“ řekla Whitney tiše.

„Dobře jí tak,“ odpověděla Lily a prohrábla si vlasy. „Takhle to dopadá, když se zapletete se spodinou.“ Dívala se přímo na Caroline, když to říkala.

A hodná Lily je pryč, pomyslela si Aria. Kouř nekouř, musí si s tou holkou promluvit. Sevřela pěsti a vykročila za ní, ale Caroline ji chytila za rameno.

„Nech toho,“ zašeptala.

Lily sklouzl pohled z Caroline na Ariu a chvíli tam zůstal. Pak se Lily otočila a odešla se svými poskoky v patách. Caroline pustila Ariino rameno a podívala se na svoje tričko. Po Jessabelině útoku bylo ušpiněné od kečupu. Caroline sevřela čelist a modrý kouř kolem ní zavířil.

„Hele,“ nabídla jí Aria mile. „Mám jedno tričko navíc. Chceš ho půjčit?“

Po chvíli Caroline zdráhavě přikývla. „Díky,“ řekla a rozhlédla se. „Ale ať to nikdo nevidí. Jen by se to zhoršilo.“

„Bude to naše tajemství,“ usmála se Aria a vytáhla zpoza zad čisté tričko. Na kratičkou chvilku se usmála i Caroline. Pak se ale ozval hvizd píšťalky a úsměv byl ten tam. Děvčata se převlékla a připojila se k ostatním.

Tělocvična na Westgate byla úplně jiná než na škole, kde byla Aria předtím. Tady měli tenisové kurty, fotbalové hřiště, obrovskou běžeckou dráhu a luxusní bazén se třemi odrazovými prkny v různých výškách.

Ostatní sedmačky byly na dráze, některé dokonce už vyklusávaly. Lily s Erikou a Whitney se protahovaly a Jessabel seděla na tribuně ve vypůjčeném oblečení, které jí bylo příliš velké. Když šly Aria s Caroline okolo, probodávala je pohledem.

Když začaly běhat, Caroline Arii nic neřekla a Aria běžela o pár kroků za ní. Alespoň se ujistila, že Caroline teď ví, že není sama.

Na malý moment se Carolinin kouř ztenčil.

Jen nepatrně.

Ale aspoň něco.

Kapitola 9.

Caroline

Přes Caroline se přehnal hluk v jídelně a ona sevřela tác. Bylo to tu zase. Nejhorší část dne.

Opět si připadala jako ztracená ve vesmíru. Rozhlížela se po Arii, ale neviděla ji. Děvčata do sebe strkala, jak se snažila prodrat se ke svým stolům, a jedna drkla do Caroline tak silně, že jí málem vyrazila tác z ruky. Caroline zamířila ke stolu dvanáct, ale nedošla tam. Po včerejšku to prostě nešlo. V hlavě jí stále zněla slova něco tu smrdí a odpadky.

A tak se zhluboka nadechla, otočila se a z jídelny odešla.

Na rozdíl od jídelny byl na chodbě docela klid a dvůr za dveřmi byl tichý. Ale ne osaměle tichý. Bylo to spíš pokojné a klidné ticho. Úplně si představila, že je někde jinde. Sedla si i s tácem na schody.

Zrovna se pustila do jídla, když si někdo nad ní odkašlal. Vzhlédla a uviděla pana Cahilla, zástupce ředitelky, jak se na ni dívá.

„Slečno Masonová,“ řekl a ukázal na její tác. „Co je to?“

„Můj oběd?“ zkusila Caroline.

„To vidím,“ řekl pan Cahill. „Ale nechápu, proč s ním jste tady venku a ne v jídelně s ostatními.“

Protože jsem ztratila své kamarádky a stůl, chtěla říct Caroline, a nikdo se teď na mě ani nepodívá, nikdo se mnou nemluví a včera jsem dostala zásah tácem plným kečupu.

Tohle ale neřekla. Zvládla jen „Protože je dneska tak krásně.“

„To sice ano,“ řekl na to učitel, „ale všechny sedmačky mají jíst oběd společně v jídelně. Je vědecky prokázáno, že společné obědvání vytváří smysl pro společenství. Vy snad nechcete mít smysl pro společenství, slečno Masonová?“

Caroline na učitele zírala s pocitem, že byla zatažena do nějakého hloupého vtipu. „Ano, pane učiteli, ale já se tam nemůžu…“ Málem řekla, že se tam nemůže vrátit.

„Co nemůžete, slečno Masonová?“

Caroline se podívala na svůj tác.

„Něco se stalo?“ naléhal. „Máte nějaký problém?“

Caroline zaváhala a pak vzdychla. „Ne, pane učiteli.“

„Pak tedy pokud nechcete, abych vám nahlásil přestupek, budu vás muset požádat, abyste se vrátila dovnitř,“ řekl pan Cahill. „Možná to tak nevypadá, ale sociální interakce je nedílnou součástí…“

V tu chvíli se rozlétly dveře, ze kterých vyrazila Aria s tácem.

„Promiň, že jdu pozdě!“ vyhrkla a sedla si vedle Caroline.

Caroline vydechla úlevou. „Vidíte?“ řekla učiteli. „Neobědvám sama. Probíhá tady spousta sociální interakce.“

Pan učitel si je obě prohlédl. „No dobrá,“ řekl, „ale proč jste tady venku, a ne v jídelně?“

„Zrovna jsem sem nastoupila,“ řekla Aria briskně. „Caroline mi přidělili, aby mi to tu všechno ukázala a vysvětlila, jak to tu chodí, abych se tu zaběhla co nejdřív. Caroline napadlo, že nejjednodušší bude sejít se u oběda, abychom si mohly promluvit. Není čas ztrácet čas. Je to těžká škola, a když nejste napřed, začínáte být pozadu.“

Znělo to jako věta z jedné z těch brožurek.

„Navíc v jídelně je hrozný rámus,“ pokračovala Aria. „A taky zmatek. Tak Caroline souhlasila, že se sejdeme tady venku, kde je větší klid.“

Cahill se otočil na Caroline. „Je to tak, slečno Masonová?“

Caroline přikývla. „Ano, pane učiteli.“

Učitel trochu zafuněl. „No dobře, ale jen pro dnešek, dámy. Zítra vás chci vidět zase uvnitř, je to jasné?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Aria.

Jakmile odešel, Aria se sesunula ke kamennému sloupu. „Ten je pěkně přísnej.“

„Nemusela jsi mě krýt,“ řekla Caroline a vrtala se v jídle.

Aria pokrčila rameny. „Mně to nevadí. Mohla bys mi ale všechno ukázat. Včera mi nikoho nepřidělili. A navíc v té jídelně je opravdu hrozný rámus.“

Caroline přikývla a zase se začala nimrat v jídle. Když pohlédla na Ariin tác, zjistila, že na něm má samé ovoce. Jablko, banán, pomeranč, hrozny a dokonce kiwi.

„Snažím se přijít na to, které jídlo mám nejradši,“ promluvila Aria, jako kdyby to všechno vysvětlovalo. „Podle mě je důležité to vědět. Tak jsem si řekla, že bude jednodušší, když se soustředím pokaždé na jeden druh jídla.“

Caroline se zasmála. Ne moc nahlas ani silně, přesto ji ten zvuk překvapil. Na chvilku jí všechno připadalo lepší. „Jo, to asi určitým způsobem dává smysl.“

Aria se zaculila a vzala si jablko. „Takže,“ řekla a zakousla se, „co tady vlastně děláš?“

Caroline opět posmutněla. „Potřebovala jsem na vzduch.“

Aria zaklonila hlavu. „Je opravdu těžké sedět tam uvnitř, když venku je tak hezky.“ Znovu se podívala na Caroline. „Takže Lily s tím nemá nic společného?“

Caroline se zamračila. „Nechtěla jsem sedět sama.“

„V jídelně jsou ale i další stoly. Proč si nesedneš k někomu jinému?“

Caroline zakroutila hlavou. „I kdybych si k někomu přisedla,“ vysvětlovala, „stejně bych seděla sama.“ Aria nevěděla, jaké to je, když vás někdo nesnáší, když vás lidé ignorují. A až do tohoto roku to nevěděla ani Caroline. Už to ale poznala a teď si myslela, že už s ní nepromluví žádná dívka na Westgate.

„Každopádně,“ řekla Aria a dívala se nad budovy, „tady je to rozhodně lepší než v jídelně u stolu. I když je to jen dneska.“

Caroline se zadívala stejným směrem. Obloha byla protkaná pruhy mraků. Když ještě byla Lily její nejlepší kámoška, pozorovaly mraky spolu. Vždycky si vybraly některý tvar a vymýšlely si o něm příběhy. Caroline viděla pirátskou loď, hory a vlky, Lily zase ve všem spatřovala zámek. Někdy v tom zámku měli princeznu uvězněnou ve věži a hlídanou drakem.

Ale tyhle mraky neměly podobné tvary. Byly dlouhé a úzké.

„Tyhle mám nejradši,“ ukázala na ně Caroline. „Lidem se většinou nejvíc líbí ty velké nadýchané mraky, ale mně se líbí tyhle. Vypadají, jako by je někdo namaloval křídou, ale vytvářejí nejkrásnější západy slunce.“

„Promiň,“ dodala Caroline, když Aria neodpovídala. „Vím, že to jsou šprtský řeči.“

„Ne, neomlouvej se,“ řekla Aria. „Je to super. Jsi opravdu chytrá.“ Neřekla to, jako by to bylo něco špatného. „Proč bych se ti za to měla smát?

Caroline si povzdychla. „Já nevím.“

„Hele, Lily?“

„Jo, Caroline?“

„Chceš vědět něco hustýho?“

Byl letní večer, týden před začátkem školy, a Caroline s Lily byly natažené na trampolíně u Caroline na zahradě.

Lily si podepřela hlavu loktem. „Jasně.“

Caroline se dívala na hvězdy nad nimi. „Světlu trvá dost dlouho proletět vesmírem, takže když sledujeme noční oblohu, ve skutečnosti se díváme na její starší verzi.“

Vesmír byl tak fascinující a obrovský a plný úžasných věcí a tajemství. A Caroline se při pomyšlení na to, co všechno o něm ví, neví a chtěla by vědět, usmála.

Lily si ale jen odfrkla a zase si lehla. „Ty jsi ale šprt,“ řekla. Caroline zmlkla. „Slib mi, že až začne škola, nebudeš všude vykládat tyhle svoje moudra.“

Caroline vzdychla. „Slibuju.“

„Tak se hned neurážej,“ pokračovala Lily. „Mám o tebe jen starost.“

První zvonek ohlásil, že oběd bude za pět minut končit.

Caroline zamrkala a vytrhla se ze vzpomínek. Aria zatím sebrala několik barevných listů a točila jimi mezi prsty. Je trochu zvláštní, pomyslela si Caroline. Ale líbilo se jí, jak se Aria snad ani nesnaží svou zvláštní povahu skrývat. Tohle jí Caroline záviděla.

Zvedla se a chtěla odnést tác, ovšem z pomyšlení, že se vrátí do jídelny, se jí dělalo špatně.

„Ukaž,“ řekla Aria a natáhla ruku. „Odnesu to.“

„Vážně?“ zeptala se Caroline.

„Nic to není,“ mávla rukou Aria. „Uvidíme se na příroďáku.“

„Hej, Ario,“ zavolala za ní Caroline.

„Jo?“

Caroline zaváhala. Nechtěla Lily ještě víc naštvat, ale už ji otravovalo být bez oběžné dráhy. „Jestli zase budeme pracovat ve dvojicích, chceš být se mnou?“

K její úlevě se Aria rozzářila: „No jasně!“

Zmizela uvnitř, zatímco Caroline tam stála s pocitem, který už dlouho nezažila – s nadějí.

Kapitola 10.

Aria

Aria zvládla dorazit do jídelny, aniž by něco rozlila nebo vysypala. To byl docela výkon vzhledem k tomu, že na tácu měla ještě několik kuliček hroznů (její nejméně oblíbené) a nakousané jablko, které se jí kutálelo po talíři. Zrovna vracela tác do přihrádky, když se za ní ozvalo: „Tak tady jsi.“

Aria se otočila. Bok po boku za ní stály Lily, Erika a Whitney a tvořily zeď z kostkovaných sukní a bílých triček. Lily vlastně byla o půl kroku před ostatními. Ne moc daleko, aby bylo poznat, že patří k sobě, ale zase ne moc blízko, aby bylo vidět, že to ona tady velí. Modrý kouř kolem ní kroužil, i když se usmívala.

„Ty jsi Ari, viď?“

„Aria,“ opravila ji. „Aria Modrá.“

„Ty jsi tu nová, že?“ zeptala se Lily a sladce se usmála.

Aria přikývla. „Nastoupila jsem včera.“

„Aha,“ řekla Lily a naklonila hlavu. „No, tím se to vysvětluje.“

„Co se tím vysvětluje?“ zeptala se Aria.

Lily neodpověděla. „Vidíš, Eriko?“ prohodila směrem k dívce po své pravici. „Říkala jsem ti, že k tomu jistě má nějaký dobrý důvod. Určitě jí to nikdo neřekl.“

„Co mi nikdo neřekl?“ naléhala Aria.

Lily opět obrátila pozornost k ní. „Bavíš se s Caroline Masonovou.“ Nebyla to otázka.

Aria se napřímila. „Jo, bavím.“

„To bys ale neměla,“ vložila se do toho Erika.

Lily zvedla ruku a podrážděně vzdychla.

„Jsi na škole nová, takže se to k tobě asi nedoneslo, ale Caroline Masonová neexistuje.“

„Jistěže existuje,“ řekla Aria.

Lily zmizel úsměv z tváře. „Ne, neexistuje. Takže s ní nemluv. Vůbec se s ní nestýkej. A už vůbec nebuď její kamarádka. Caroline Masonová je vyvrhel.“

„A proč?“ zeptala se Aria.

„Protože jsem to řekla,“ odvětila Lily. Poté se opět usmála. „Začít na nové škole je těžké, Ari. Chceš si tu udělat kamarádky, chceš zapadnout, chápu to. Ale musíš si hledat ty správné kamarádky. Nemůžeš se zahazovat s někým, jako je Caroline.“

„Já…“

„Co kdyby sis zítra na oběd sedla k nám?“ nabídla jí Lily líbezně. „Stůl sedm. Pomůžeme ti se tu rozkoukat.“ Udělala krok blíž. „Musíš si vybrat, jaký chceš mít na Westgate život. Můžu totiž zařídit, aby tvůj život tady byl buď skvělý, nebo příšerný. Ale je to na tobě, tak se rozhodni správně.“

Zazvonilo a Lily vykouzlila svůj nejzářivější úsměv. „Eriko, ty máš teď s Ari příroďák, viď? Co kdybyste šly do třídy spolu?“

Aria byla ze setkání s Lily otřesená. Dívat se na Lily Pierceovou bylo jako dívat se na dva obrazy jednoho člověka, které se překrývají, takže jsou oba rozmazané. Jeden představuje Lily, která se usmívá, komanduje a chová se nadřazeně. A na druhém byl Lilyin kouř, který byl plný smutku, bezmoci a obav – věcí, které držela pod povrchem a za svým úsměvem.

Aria se snažila to všechno pochopit, když šla za Erikou do třídy. Eriku nehalil žádný kouř. Zdálo se, že ta svou krutost nosí s pýchou.

Erika celou cestu s Ariou nepromluvila ani slovo

Kapitola 11.

Caroline

„Tak co?“ zeptala se paní Masonová při večeři. „Jak bylo ve škole?“

Tahle otázka byla pro Caroline horor. Ale poprvé po dlouhé době nebyla pravdivá odpověď hrůza. Pořád to bylo špatné. Pořád žila ve stresu, obavách a nevolnostech. Ale nebyla to hrůza. Díky Arii.

„Šlo to,“ řekla. „Máme tam novou holku, tak jí to tam tak trochu ukazuju.“ Když se ale nad tím teď zamyslela, došlo jí, že Aria toho moc ukázat nepotřebuje.

Máma se rozzářila. „To je od tebe moc hezké. Začít na nové škole…“

„Je těžké, já vím.“ Byla to stejná přednáška, kterou jí máma dala ohledně Whitney Abelové. „To nestojí za řeč.“

„Ale ano, stojí,“ trvala na svém máma. „Jsem na tebe pyšná, Caroline.“ Otočila se na svého muže. „Není to skvělé, zlato?“ Pan Mason, který si zrovna četl u stolu, zamumlal něco, co znělo jako ano. Naproti němu seděla Megan a esemeskovala. Maminka jen vzdychla a otočila se zpátky ke Caroline. „Já si myslím, že je to skvělé.“

Caroline se omluvila, vstala, odnesla talíř do dřezu a zamířila ke dveřím na zahradu.

„Kam jdeš?“ ptala se jí máma.

„Jen na zahradu.“

„Caroline…“

„Jen ji nech,“ vložil se do toho konečně otec. „Trocha pozorování hvězd nikdy nikoho nezabila.“

„Jen mám obavy o její…“ slyšela Caroline, než za sebou zabouchla dveře.

Venku na zahradě vylezla na trampolínu. Ještě nebyla úplná tma, takže hvězdy vidět nebyly, ale pozorovala mraky. Opravdu vytvořily krásný západ slunce. Věděla, že to tak bude.

Její mysl se zatoulala jako vždy do léta, kdy bylo všechno dokonalé. Kdy se nebála se probudit. Kdy nejtěžší otázka byla, co si odpoledne vezme na sebe, a nejhorší, co musela řešit, bylo občasné rýpnutí od Eriky, která se k ní tak chovala jen proto, že žárlila, že Lily má Caroline raději.

Lily měla úžasný vyhřívaný bazén s klouzačkou a postupným vstupem jako na pláži, kde se dalo sedět. O prázdninách se tam scházely, smáčely si nohy v chladivé vodě a povídaly si.

Kdyby se Caroline pořádně soustředila, skoro by slyšela zvuky léta – cákání vody, ozvěny smíchu…

Pak otevřela oči a uvědomila si, že ty zvuky vůbec nevycházejí z jejích vzpomínek, ale od sousedů. Klábosení, otevírání plechovek s limonádou, hlasy Eriky a Whitney a pak Lilyin hlas, který svolával poradu. Lily ráda pořádala porady.

Caroline se zvedl žaludek, když pomyslela na to, že se třeba baví o ní.

Venku bylo ještě teplo, přesto se třásla. Když slyšela Eričin ostrý smích, vzpomněla si, jak přišla na příroďák zavěšená do Arii. Proč se s ní Aria bavila? Ano, sama Aria se snažila všechno vysvětlit v dopise, ale Caroline si stále nebyla jistá. A chtěla to vědět, protože se jí Aria líbila. Ta nová holka byla skoro jako její kámoška, ale…

Najednou se Caroline do hlavy vkradla hrozná myšlenka. Co když je to všechno až moc dobré?

Zavřela oči, zhluboka se nadechla a tu myšlenku vypudila. Náhle uslyšela hlas, mnohem blíž než byly ty za plotem: „Můžu se přidat?“

Caroline zamrkala a uviděla Ariu opřenou lokty o okraj trampolíny.

„Ario?“ vykřikla a posadila se. „Co tady děláš?“

„Pustila mě tvoje mamka,“ řekla a ukázala na dům. „Tak můžu k tobě?“

Caroline přikývla. Aria vyskočila na trampolínu a málem spadla. Když se snažila vyrovnat balanc, Caroline se zasmála. „Ty jsi ještě na žádné trampolíně nebyla?“

Aria zakroutila hlavou a žuchla sebou vedle ní, což Caroline trochu rozhoupalo. „Je to jako želé,“ divila se Aria a šťouchala do pružné podlahy.

„Je to trampolína,“ řekla Caroline. „Hele, udělej to jako já.“

Caroline si lehla hlavou do středu a nohama k okraji. Aria ji napodobila opačným směrem a tak tam takhle ležely až do té chvíle, kdy se nad nimi začaly rozsvěcet bledé hvězdy.

Díky hvězdám – a taky Arii – se Caroline cítila tak nějak bezpečně.

„Tři roky,“ řekla nepřítomně. „Tak dlouho jsme s Lily kámošky. Lily nebyla vždycky tak… taková, jaká je teď.“ Caroline nemohla uvěřit, že se jí zastává.

„A kdy se to změnilo?“ zeptala se Aria.

Caroline přimhouřila oči a obloha nad ní se rozmazala. „Na začátku šesté třídy. Možná za to může její máma. Lily se rozhodla, že bude vůdkyní smečky. Tvrdila, že musí. A řekla mi, že chce, abych byla s ní. Ať se dělo cokoliv, ať se chovala jakkoliv, hlavně k ostatním, vždycky byla na mé straně. A já vždycky byla na její.“ Caroline vzpomínala na všechno, co pro Lily udělala. „Zhoršilo se to, když se dala dohromady s Erikou. Lily s ní jednala, jako by si ji vychovávala. Já jsem s Erikou nikdy moc dobře nevycházela, ale my tři takhle pohromadě jsme byly v pohodě. Všechno bylo v pohodě. Až doteď.“

Aria si přitáhla kolena k bradě. Pořád na sobě měla uniformu, ale Caroline si všimla, že má růžové tkaničky. „Takže,“ řekla Aria, „co budeme dělat?“

„S čím?“ zeptala se Caroline.

„S tebou přece. S tímhle.“

„Tvůj problém to není.“

„Ale já jsem ti přišla…“ Aria se na chvíli odmlčela. „Chci ti pomoct,“ řekla nakonec.

„Jak?“ zeptala se Caroline.

„Můžeme se jí postavit.“

Caroline si opět lehla. „Ne,“ řekla. „To nemůžeme.“

„Ale ano, můžeme,“ nedala se Aria. „A vsadím se, že když to uděláme my, ostatní se přidají.“

Aria očividně o Westgate nevěděla vůbec nic. Vládlo mezi nimi ticho a Caroline si uvědomila, jak ji štve, že tohle musí řešit každý den. A jak je hezké mít Ariu, v jejíž přítomnosti je ticho teplé a příjemné, a ne studené a nepřívětivé. A vzhledem k tomu, že ta holka nehodlala přestat do toho strkat nos – i když ji o to Caroline prosila – prolomila to ticho a řekla: „Hele, Ario?“

„Jo, Caroline?“

„Nechceš zítra jet do školy společně?“

A i když se na ni nedívala, Caroline cítila, jak se Aria usmívá.

„Jo,“ řekla Aria a složila si ruce za hlavu, „to by bylo super.“

Kapitola 12.

Aria

Druhý den ráno Aria přecházela sem a tam po chodníku před Carolininým domem a čekala, až vyjde ven. Caroline jí nabídla, že ji vyzvedne, ale ona trvala na tom, že se sejdou u ní, protože netušila, jak by vysvětlila, že bydlí na stromě.

Bylo hezké středeční ráno, modrá obloha, svěží větřík a Aria měla z toho dne dobrý pocit. Teď když se jí Caroline konečně otevřela, mohla jí pomoct se někam pohnout. Postavit se Lily a její partě. Začít znovu.

Aria nakoukla za laťkový plot k sousedům.

Pořád nevěděla, co udělá s Lily.

Jako na zavolanou se v tu chvíli otevřely dveře a z nich vypochodovala Lily Pierceová. Své černé lokny měla stažené zelenou čelenkou. Aria zaostřila zrak na její modrý kouř, jako by se z něj snažila vyčíst, co Lily potřebuje a jak jí má pomoct.

Lily si všimla, že tam Aria stojí, a usmála se.

Byl to nakažlivý úsměv a Aria se přistihla, že se usmívá také. Musí v ní být něco víc než to, co ukazuje. Víc než všechna ta zloba a komandování. Vždyť byly s Caroline léta kamarádky.

Lily nebyla vždycky tak… taková, jaká je teď. Tohle Caroline řekla. Problémem byla ta nová Lily. Možná že v ní kousek staré Lily ještě zůstal. Aria ho jen musí najít.

Lily přišla blíž a opřela se o plot.

„Ahoj Ari,“ řekla vesele. „Copak tu děláš?“

„Čekám na odvoz,“ odpověděla Aria.

Lily vydala soucitný zvuk. „Co kdybys jela s námi? Erika s Whitney tu budou co nevidět.“

„To je dobrý,“ odvětila Aria. „Já jedu s Caroline.“

Lily se zamračila. „Myslela jsem, že to už jsme probraly,“ řekla chladně.

Aria se zadívala Lily do očí. „Bývaly jste přece nejlepší kámošky, ne? Tak co se stalo?“ zeptala se, i když už to věděla. Chtěla jen slyšet Lilyinu verzi.“

Lily pohodila vlasy. „Už mě nebavila.“ Pravdou je, že jsem s ní vydržela tak dlouho jen proto, že mi jí bylo líto.“

Její modrý kouř ji ale sevřel, když to říkala.

„Víš, Lily,“ řekla Aria prostě, „já ti nevěřím. Myslím, že ti na ní pořád záleží, a myslím, že ti chybí.“

Lilyin úsměv na okamžik ochabl, ale hned ho nahodila zpátky a byl ještě zářivější než předtím. Naklonila se blíž. „Tak hele, snažím se ti pomoct. Jeď s námi do školy, sedni si k nám na obědě a budeš jedna z nejoblíbenějších holek na škole. Dávám ti šanci být někdo.“

„Ale já už někdo jsem,“ odpověděla Aria jemně, ale Lily ji buď neslyšela, nebo neposlouchala.

„Spousta holek by dala nevím co, aby se mnou mohla kamarádit,“ řekla a našpulila rty. „Měla bys mou nabídku přijmout.“

Aria se také naklonila. „Nebo co?“ zeptala se. Vážně ji to zajímalo.

Lily úsměv z tváře zmizel. „Nebo zůstaň s Caroline a budeš naprostá nula.“ A odtáhla se. „Je to jednoduché. Můžeš být někdo, anebo nikdo. Vyber si.“

Aria svraštila obočí. „Tohle jsou moje jediné možnosti?“

V tu chvíli zatroubilo auto. Lily odstoupila od plotu a zamávala k autu, ve kterém čekaly Erika a Whitney.

„Tak co?“ zeptala se Lily Arii. „Jedeš, nebo ne?“

Aria se podívala na Eriku s Whitney v autě, na Lily u plotu a na Carolinin dům. Zakroutila hlavou. „Díky za nabídku,“ řekla, „ale zůstanu.“

Lily protočila panenky. „Fajn,“ zamumlala a otočila se k odchodu.

„Hej, Lily,“ zavolala za ní Aria.

„Co je?“ vyštěkla Lily.

„Nemusí to takhle být,“ řekla Aria. „Ty taky nemusíš být taková.“

Lily se ušklíbla. „Vůbec nic nevíš. Jsi jako Caroline. Nula.“

Odkráčela k autu a Aria zasténala. „Co s ní budu dělat?“ ptala se svého stínu, ten ale vypadal, že nemá tušení.

Vteřinu nato vyběhla z domu Caroline.

„Jé, ahoj!“ řekla Aria a snažila se z toho všeho oklepat. „Můžeme vyrazit?“

Ale Caroline ji ani nepozdravila, jen nasedla do auta a zavřela dveře. O chvilku později se objevila i její máma.

„Někdo se špatně vyspal,“ řekla paní Masonová.

„Stalo se něco?“ zeptala se Aria.

„Ani nevím,“ odpověděla na to paní Masonová, když šly spolu k autu. „Poslední dobou je tak náladová, že už s ní nestíhám držet krok.“ Aria se s paní Masonovou seznámila včera večer, když přišla za Caroline na návštěvu. Její mamka vypadala moc mile, ale Arii bylo jasné, že neví nic o nepříjemnostech své dcery.

Aria si sedla vedle Caroline. Ještě nikdy nejela autem. Byla tam spousta tlačítek, ale odolala nutkání je všechna zmáčknout. Místo toho se nahnula ke Caroline.

„Co se děje?“ zašeptala. Neodpověděla. Kouř jí zběsile svištěl kolem ramen. Arii pokleslo srdce. Opravdu si myslela, že dnešek bude skvělý.

„Zapnout pásy,“ nařídila Carolinina máma a sama se také připoutala. Aria našla dvě správné části pásu a spojila je k sobě. „Tak Aria,“ začala paní Masonová, když se rozjely, „to je moc hezké jméno.“

„Děkuji,“ odpověděla Aria a poohlížela se po Caroline. Ta se na ni ale ani nepodívala.

„A ty ses zrovna nastěhovala a bydlíš tady někde v ulici?“

„Ano, prosím.“

„A ve kterém domě?“

Aria na to nemohla říct, že na stromě, a tak řekla, že v tom modrém, protože její obydlí na stromě bylo skutečně pomalované modře.

„V modrém?“ řekla paní Masonová. „Žádný si nevybavuji, jen ten, ve kterém bydlí paní Hinklová, ale ta se určitě neodstěhovala…“

„Víte…“ začala Aria. Nerada lhala a ani to moc neuměla. „Vlastně je spíš zelený. Takový modrozelený.“

„Aha,“ řekla paní Masonová. „Tak to budete muset s rodinou někdy přijít na večeři. Máš nějaké sourozence?“

„Ne,“ odpověděla Aria. „Jsem jedináček.“

„Řekla bych, že Caroline by si také přála být jedináček. Viď, zlato?“

Caroline vydala nějaký zvuk, něco mezi ano a  ne .

„A co říkáš, Ario, na Westgate? Je to úžasná škola. Mají výborný sportovní program. Děláš nějaký sport? Caroline by se chtěla přidat k plaveckému družstvu. Plave výborně…“

Takhle Carolinina máma pokračovala celou cestu do školy a neustále mluvila. To ale nebylo na škodu, protože Caroline mlčela. Když auto zastavilo, rozepnula si pás a vystartovala ven, aniž by se s matkou rozloučila.

Nebo počkala na Ariu.

Než Aria vystoupila, byla už Caroline napůl cesty ke škole.

„Hej,“ volala za ní a popobíhala. „Hej, Caroline, počkej!“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .