6. Kapitola

Mlženka s děvčaty se zatím vydaly do Révového hájku. Mlženka teď letěla jako první. Děvčata kráčela v jedné řadě za ní po úzké stezce. Byla špatně viditelná a zarostlá, jen taková uzounká stezka vyšlapaná od lesní zvěře. Ale byla to nejrychlejší cesta do Révového hájku, kterou Mlženka znala.

Révový hájek ležel severně od Hvězdné roklinky. Cesta vedla lesem a kolem malého jezírka. Když Mlženka doletěla k jeho břehu, zastavila se.

Na zemi v blátě totiž uviděla dvě kulaté stopy. Otisky kopyt! uvědomila si Mlženka.

Za ní se vynořila Mia. „Co se děje?“ zeptala se.

„Tamhle,“ ukázala Mlženka. „Jsou to otisky koňských kopyt, tím jsem si jistá.“

„Kdyby tudy šlo celé stádo, bylo by jich tu víc. Takže to musí být od toho koně, na kterém jela Katka!“ napadlo Lindu. „Co kdybychom šly po těch stopách?“

„Jde o to, že míří na jih, k oceánu,“ odvětila Mlženka. „Tedy směrem od Révového hájku.“

Mia se zamračila. „Majka tvrdila, že Katka mířila do Révového hájku. Měly bychom jít spíš tam.“

„Ale tohle je jasná stopa!“ nesouhlasila Linda. „Copak myslíš, že bychom po ní neměly jít?“

Obě dívky se podívaly na Mlženku. Ta si uvědomila, že obě čekají, až ona rozhodne, co udělají.

Mlženka si stopy zamyšleně prohlížela. Otisky kopyt skutečně vypadaly jako dobré znamení. Na druhé straně Katka řekla Majce, že jede do Révového hájku. Tak kudy by tedy měly jít?

Mlženka se zhluboka nadechla a zavřela oči. Musím věřit svým instinktům, poradila sama sobě. Kdybych já jela na mlžném koni, kam bych zamířila? A vtom, za zavřenými víčky, uviděla Mlženka zpěněný příboj. Ucítila vábení oceánu.

Mlženka otevřela oči. „Měly bychom jít na pláž,“ oznámila.

Skupinka tedy opět pod Mlženčiným velením vyrazila k pláži. Netrvalo dlouho a lesy začaly ustupovat mokřinám. Pak přelezly velikou písečnou dunu a na její opačné straně se svezly po jemňoučkém písku. Všechno kolem stále zahalovala hustá mlha. Slyšely však narážení vln a vřeštění mořských racků, a tak bylo Mlžence jasné, že se ocitli na pláži.

„Držte se blízko u sebe,“ poradila jim. „Nesmíme se v té mlze rozdělit.“

„Katko?“ zavolala Mia. „Jsi tady?“

„Katko! Katko!“ přidaly se i Linda a Gábi. Chodily sem a tam kolem mořského příboje, hledaly a volaly. Ale po Katce nebylo nikde ani stopy.

„Není tady,“ prohlásila Gábi nakonec.

„Možná jsme přece jen měly jít raději do Révového hájku,“ poznamenala Linda a zadívala se na Mlženku.

Ta jen přikývla. Měla pocit, že má v krku velký knedlík. Byla si přece tak jistá, že tahle cesta je správná. Snad to byl jen její cit pro vodu, co ji k oceánu tak přitahovalo. Třeba ji její instinkty jednoduše zradily.

A teď zbytečně ztratily tolik času!

„Měly bychom si raději pospíšit,“ rozhodla, „nebo Katku nikdy nedoženeme.“

Dívky s Mlženkou se tedy vydaly z pláže zpátky po svých stopách. Tentokrát už Mlženka nezastavovala, aby si stopy prohlédla. Nechtěla už promarnit ani vteřinu.

Brzy došly do hustě zalesněných míst. Ze stromů visely dlouhé šlahouny popínavých rostlin, obtáčely se okolo kmenů a větví.

„To je určitě Révový hájek!“ řekla Mia a vyrazila ke stromům. „Katko! Kde jsi?“ křičela.

Ale opět jí nikdo neodpověděl.

Dívky se vydaly do hustého mlází a pozorně se rozhlížely. Mlženka sletěla nízko nad zem. Snažila se najít nějakou Katčinu stopu. Ale neviděla nic.

„Já tomu nerozumím,“ zoufala si Mia. „Když není Katka tady, tak kde?“

Mlženka namáhavě polkla. „Je tu něco, co jsem vám neřekla. O té legendě –“

Přerušil ji však výkřik. „Haló, všichni!“ křičela Linda. „Něco jsem našla!“

Vydaly se tedy mezi stromy a nechávaly se vést Lindiným hlasem. Linda stála v porostu a ukazovala na zem: „Tady jsou rostliny podupané.“

„To muselo udělat něco velkého,“ řekla Mia, když si zemi pozorně prohlédla. „Třeba kůň. Co myslíš ty, Mlženko?“

Mlženka přikývla: „Možné to je.“

Nedaleko odtud narazily na další změť polámaných stonků. A mezi listovím se něco zatřpytilo.

„Podívejte!“ vykřikla Gábi, sklonila se k zemi a sebrala to. „Sponka.“

„To je Katčina sponka,“ dodala Mia. „Takže tu byla!“

Mlženka se zarděla a její vílí třpyt samými rozpaky zežloutl. Byla si jistá, že před chvílí letěla právě tudy. Jak mohla přehlédnout něco tak evidentního jako nemotoří sponku do vlasů? Začínala pochybovat o tom, jestli by pátrací skupinu vůbec měla vést ona.

„Mlženko,“ oslovila ji malá Gábi, „a co budeme dělat teď?“

Mlženka zaváhala. Svým instinktům už věřit nemohla – už jednou ji dovedly na scestí. Potřebovala teď něco skutečného.

Mezi stromy se něco pohlo a Mlžence se samým vzrušením snad zastavilo srdce. Otočila se za zvukem v naději, že uvidí Katku. Ale byl to jen srnec. Chvilku na ně mlčky hleděl. Pak se otočil a odskákal pryč, až se z okolních lístků snesly kapičky rosy.

„Kéž bych uměla mluvit srnčím jazykem,“ přála si Linda. „Mohla jsem se zeptat, jestli neviděl Katku.“

„Hmm,“ zabroukala Mlženka, která ji moc neposlouchala. Ten srnec ji totiž přivedl na zajímavý nápad.

Začala zvolna létat nad zemí a pozorně si prohlížet lístky a stébla trávy.

„Copak to děláš?“ zajímala se Mia.

„Listí a tráva jsou díky mlze pokryté kapkami vody,“ vysvětlila Mlženka. „Takže kdyby tudy prošlo něco tak velikého jako kůň, kapky by to setřáslo… přesně takhle!“ Mlženka ukázala na cestičku ve vlhké trávě.

Dívky přimhouřily oči: „Já tu nic nevidím,“ řekla nakonec Linda.

Mlženka to však viděla naprosto jasně. Každé stéblo trávy bylo na jedné straně mokré a na druhé suché. „Tímhle směrem šlo nějaké velké stvoření.“

„A jsi si jistá, že to byla Katka s koněm?“ ujišťovala se Mia. „A ne třeba srnec nebo něco podobného?“

„Nejsem si jistá, že to byla Katka,“ připustila Mlženka, „ale určitě to bylo větší než srnec. A obávám se, že jinou stopu momentálně nemáme. Takže bychom měli vyrazit po téhle.“

Než bude pozdě, dodala ještě v duchu.

7. Kapitola

Oblaka cválala po svahu pokrytém sladce vonícími prvosenkami. Katka neviděla víc než žluté kvítky vykukující z válejících se cárů mlhy.

Katka se zahihňala samou radostí a vyhodila jednu paži do vzduchu, jako by se vezla na tobogánu. Tentokrát už se vůbec nebála, že spadne. „Júúú!“ křičela.

Pak se země vyrovnala a klisna s Katkou proklusala okolo hučícího vodopádu. Padající voda zurčela a šuměla, jak spadala z kamenné římsy do hlubokého modrého jezírka.

Před nimi se zatřepotal motýlek. Jeho jasně, zářivě modrá barva byla v moři bělavé mlhy až zarážející. Katka kýchla a náhlý poryv motýlkem zatočil ve vzduchu.

Země Nezemě byla ještě mnohem úžasnější, než si Katka představovala – zvířata, květiny, mlha a všechno ostatní. Pobídla Oblaku dopředu, protože dychtila vidět ještě víc.

Ale počkat, napadlo ji náhle. Musíme přece najít Oblačino stádo.

A co potom?

Katku vlastně nikdy nenapadlo, že by chtěla nějakého domácího mazlíčka, na rozdíl od Mii, která milovala svého kocourka Binga, a Lindy, která milovala všechna zvířata. Ale teď, když byla v blízkosti Oblaky, si Katka uvědomila, jak moc by chtěla koně. Tohoto koně. Kdyby ona a Oblaka mohly zůstat spolu, Katka by takové dny mohla prožívat pořád.

Ach, kdyby tak byla nějaká možnost, abych si ji mohla nechat, přála si v duchu Katka.

„A mám tě, Nemotoro!“ zavrněl jí náhle do ucha nějaký hlásek.

Katka leknutím nadskočila. Otočila se a spatřila vedle sebe poletovat Vidiu.

„Podívejme, kdo si tu dělá prohlídku Země Nezemě,“ pokračovala Vidia. „Tak se mi zdá, že jsme obě dost daleko od domova. Ztratila ses, viď?“

„Jistě že ne,“ odsekla jí Katka. Po pravdě si nebyla vůbec jistá, jak daleko od Hvězdné roklinky se ocitla. Zato však cítila neochvějnou jistotu, že až nastane čas se vrátit, cestu zpátky najde. „Jen vedu tuhle klisničku k jejímu stádu.“

„Vlastně je mi fuk, co tu děláš ty,“ pronesla Vidia. „Ale já mířím zpátky do Hvězdné roklinky. Zdá se mi, že tímhle směrem je mlha čím dál hustší.“

Katka se zamračila. Nestála o žádné rady – a už vůbec ne od Vidii.

„Mě trocha mlhy nevystraší,“ řekla proto. „Proč taky, když mám Oblaku?“

„Ty si opravdu myslíš, že sis ochočila divokého koně?“ zahihňala se Vidia.

Katka se zazubila: „Tak se dívej! Oblako, běž!“

Nato se Oblaka rozběhla a nechala Vidiu daleko za sebou.

Tentokrát Katka jela tak dlouho, až ji rozbolely ruce i nohy. V břiše jí kručelo hladem. Nejedla nic od Dulciiných borůvkových koláčků před několika hodinami. Pomyslela si, že Oblaka už toho všeho musí mít taky dost. Bylo to ale podivné; klisnička jako by vůbec nebyla unavená.

Když si Katka po chvíli v mlze všimla osamělé jabloně, zastavila koně a seskočila z něj. Utrhla ze stromu dvě jablka a jedno podala Oblace.

Klisna jablko očichala, ale nevzala si ho.

„Já myslela, že koně mají jablka rádi,“ řekla Katka. „No nic, aspoň zbude pro mě.“ Zakousla se do jablka s hlasitým chroupáním. „Už mě pěkně bolí nohy.“ Katka se rozhlédla, na co by se posadila.

Nedaleko uviděla velký černý balvan. „Tam si odpočinu,“ řekla si.

Vtom Katka přimhouřila oči. Opravdu se ten balvan pohnul?

A skutečně: kámen se natáhl do výšky, až celý vyrostl.

Katka strnula a potlačila výkřik. Nebyl to kámen. Byl to medvěd!

Medvěd vstal na zadní nohy. Katka jen doufala, že si jich v té husté mlze nevšiml. Kdyby se jim podařilo někam ukrýt, třeba by byly v bezpečí. Katka se rozhlédla. Jediné, co viděla, však byla známá jabloň.

Medvěd se houpavým krokem vydal k nim. Katka upustila z ruky jablka a po krůčcích se sunula za strom. Stála nehybně jako socha. Bála se, že když se rozběhne, upoutá medvědovu pozornost. Třeba je nějakým zázrakem mine bez povšimnutí.

Medvěd došel tak blízko k nim, že slyšela jeho bručení a viděla kapičky mlhy na jeho hustém černém kožichu.

Vtom se zvedl na zadní a natáhl se k jabloni. Zvedl jednu obrovskou přední tlapu a zasáhl – včelí úl! Katka se samou úlevou div nerozesmála. Medvěd se snažil dosáhnout jen na včelí úl, který visel na jedné z větví!

Úl spadl na zem a odhalil záplavu medu. Kolem stromu se vyrojily rozčílené včely. Divoce bzučely mlhou, až se v celém sadě jakoby setmělo. Jedna z nich bodla Katku do paže. Připlácla si na žihadlo ruku a zatnula zuby. Musejí odtud co nejdříve zmizet!

Medvěd zabořil jednu tlapu do úlu. Katka si uvědomila, že teď má příležitost. Rozběhla se k Oblace a vyškrábala se jí na hřbet. „Běž!“ zašeptala. „Běž!“

Uháněly pryč, aniž se ohlédly.

Když si Katka říkala, že už snad budou dost daleko, rozhodla se zastavit a popadnout dech. „Prrr!“ poručila Oblace. „Zpomal na chvíli.“

Musela se smát, když Oblaka skutečně zpomalila do chůze. Jak úžasně jí klisnička rozumí!

„Kéž bys tak mohla být moje klisnička napořád,“ povzdechla si Katka.

Vtom přímo před nimi uviděla Katka širokou, rychle tekoucí řeku – největší, jakou kdy v Zemi Nezemi viděla.

To musí být řeka Wou, pomyslela si Katka. Ta veliká řeka, co vede z hory Torth až do moře. Katka tu sice nikdy předtím nebyla, ale slyšela víly, jak si o řece povídají. A věděla, že je daleko, daleko od Hvězdné roklinky. Bude jí trvat věčnost, než se dostane po svých zpátky.

Tedy, pokud vůbec najdu cestu, dodala v duchu Katka. Uvědomila si, jak se mýlila, když mluvila s Vidiou – neměla totiž ani potuchy, kterým směrem Hvězdná roklinka vlastně leží. Všechny orientační body, které minula, byly ukryté v mlze.

Poprvé od chvíle, kdy na hřbetě Oblaky opustila Hvězdnou roklinku, pocítila Katka obavy. Věděla, že musí co nejdříve najít cestu domů.

A přece musela zaváhat. Uvědomila si totiž, že ještě není připravená se s Oblakou rozloučit.

Oblaka náhle zvedla hlavu. Vypadala ostražitě.

„Co se děje?“ zeptala se Katka.

Z opačného břehu řeky se ozvalo zaržání. Pak další. Stádo! Katka patami pobídla Oblaku k běhu.

Když došly až na břeh, Oblaka ani nezaváhala. Rychle tekoucí voda se jí čeřila kolem kopyt, ale ona pokračovala dál. Katka nedokázala poznat, jestli je řeka tak mělká, anebo Oblaka zázrakem kráčí po hladině.

Netrvalo to ani pár chvil a Oblaka už se škrábala z vody na protější břeh. Stádo bylo přímo před nimi. A se vším ostatním zmizely v mlze i Katčiny plány na návrat do Hvězdné roklinky.

8. Kapitola

Čas běžel a Mlženka ze všech svých sil sledovala stopu ve vlhké trávě. Myslí jí však neustále vrtaly pochybnosti. Chvílemi se stopa vytrácela. Jindy se zdálo, jako by vedla do dvou směrů současně. A jak správně podotkla Mia, co když vůbec nesledují Katku? S každým dalším krokem Mlženka víc a víc pochybovala o svém rozhodnutí.

Kdyby si jen tak mohla být jistá!

V jednu chvíli, když se Mlženka zadívala dopředu do mlhy, měla dojem, že zahlédla rychle letící tmavovlasou vílu.

„Vidio!“ zavolala v naději, že víla snad někde viděla Katku. „Jsi to ty?“

Ale jestli ji Vidia vůbec slyšela, neodpověděla.

Nakonec v jednom malém údolí ztratila Mlženka stopu úplně. Zastavila a rozhlédla se kolem sebe. Nedaleko od ní rostla pokroucená jabloň. Na zemi pod ní se povaloval rozbitý včelí úl. Kolem stromu ještě poletovalo několik včel.

Mlženka byla tak unavená. Bolela ji křídla. A viděla úplně zřetelně, že také dívky jsou na konci sil.

„To je k ničemu!“ postěžovala si Mia a svalila se na zem. „Katka jede na koni. Nemůžeme ji nikdy dohnat.“ Čelo se jí zachmuřilo. „To je celá Katka, někam si utéct a nechat nás tu, abychom se o ni bály.“

„Nesmíme to vzdát,“ řekla Mlženka.

„Mia má pravdu,“ přitakala Linda. „Měly bychom se vrátit do Hvězdné roklinky a počkat na Katku tam. Koneckonců, Země Nezemě je přece ostrov. Když ho objede kolem dokola, nakonec se dostane zpátky sem. Nemám pravdu?“

„V legendě se píše něco, o čem jsem vám ještě neřekla,“ pronesla Mlženka. „Nechtěla jsem vám přidělávat starosti. Ale Katka je v nebezpečí. Legenda praví, že jakmile mlžný kůň získá jezdce, už ho nikdy nenechá odejít. Může ho odnést s sebou do mraků – navždy.“

Dívky na ni jen němě zíraly s vytřeštěnýma očima. „Znamená to, že už Katku možná nikdy neuvidíme?“ špitla potom Linda.

Mia vyskočila na nohy. „Musíme vyrazit – hned!“

V tu chvíli uviděly, že se k nim mlhou přibližuje jakási veliká tmavá silueta. To není kůň, pomyslela si Mlženka. To je něco většího…

„Medvěd!“ vydechla Gábi.

„Utečte!“ zvolala Mia.

„Ne! Neutíkejte!“ šeptla Linda. „Pak dostane chuť vás honit.“

Dívky strnuly. Medvěd se k nim přibližoval. Nebyl od nich teď dál než na šest metrů.

„Mám strach,“ vzlykla Gábi.

„Udělejte někdo něco!“ sykla Mia.

Mlženka se úzkostně zatřepotala ve vzduchu. Je přece jen maličká víla! Jak by mohla zastavit obrovského medvěda? Snad by po něm mohla hodit jablko? Anebo by měla letět přímo k němu a pokusit se odvést jeho pozornost? Poletovala sem a tam a nevěděla, co má dělat.

Právě v tu chvíli zaslechla několik vysokých vypísknutí. Mlženka se rozhlédla. Uvědomila si, že pískání přichází od Lindy.

Medvěd je také slyšel. Postavil se na zadní a čenichal ve vzduchu. Vypadal zmateně.

Po chvíli Linda znovu vypískla. Medvěd se otočil a odšoural se pryč.

Dívky zůstaly stát bez hnutí, dokud nebyl medvěd z dohledu. Potom si všechny hlasitě oddechly úlevou. „Netušila jsem, že umíš mluvit medvědí řečí!“ otočila se k Lindě Mia.

„To neumím,“ přiznala Linda. „Mluvila jsem myší řečí. Nevím proč – prostě mě to napadlo.“

„A cos říkala?“ zajímala se Gábi.

Linda se stydlivě usmála: „Říkala jsem: ‚Ztratili se mi bráškové a sestřičky. Je jich dvacet a vypadají jako já. Neviděl jsi je?‘“

„Zřejmě si pomyslel, že jsi ta největší myš, jakou kdy viděl,“ rozesmála se Mlženka.

Všichni se dali do smíchu. Ten je však rychle přešel. „Bude Katka v pořádku, viďte?“ zeptala se Gábi.

Linda se obrátila starostlivým pohledem na Mlženku: „To doufám.“

Mia si utrhla z jabloně několik jablek. Najednou se zarazila a zatajila dech: „Podívejte!“ řekla a zvedla za stopku ohryzek od jablka. „Někdo ho snědl. A medvěd to nebyl.“

„To mohla být Katka!“ vydechla Linda. „To znamená, že tudy procházela!“

Mlženka se zadívala k vzdálené straně údolí. „Myslím, že přímo před námi leží řeka Wou. Dříve nebo později bude muset Katka zastavit, aby si odpočinula. Doufejme, že ji zastihneme tam.“

Když dorazily k řece, Mlženka se usadila na Gábiině rameni. Stanuly na kamenitém břehu a hleděly do rychle uhánějících vod. Mlženka se zhluboka nadechla a snažila se nechat zvuk vody uklidnit její rozbouřené nervy. U vody se vždycky cítila klidnější.

„Není tu,“ řekla Mia a vypadala, že se snad rozpláče. „A jak bychom tuhle řeku mohly přejít?“ Břeh na protější straně řeky se téměř ztrácel v mlze.

„Haló?“ ozval se najednou z mlhy hlas.

Mlženka se rozhlédla. Nikdo tu nebyl.

„Mlženko?“

„Vy jste mě volaly?“ otočila se Mlženka na dívky.

Všechny zavrtěly hlavou. Copak už mám mámení? podivila se Mlženka v duchu.

„To jsem já.“ Mlha před Mlženkou se zavlnila. Nabrala tvar jednoho křídla, potom druhého. A nakonec se objevila Majka. Byla oblečená v bavlněné blůze a kalhotách a na hlavě měla čapku z bavlněné kuličky. „Jsem v přestrojení, aby si mě nevšimli dravci,“ vysvětlila. „V téhle mlze není opatrnosti nazbyt.“

„Neviděla jsi Katku?“ zeptala se rychle Mia.

Majka zavrtěla hlavou. „Neviděla jsem nikoho, až na Vidiu. A i ta se právě vracela do Hvězdné roklinky. Zdá se, že tady je mlha ještě horší.“

Takže to byla Vidia, koho jsem viděla, pomyslela si Mlženka.

„Mlha v okolí Hvězdné roklinky je na ústupu,“ pokračovala Majka. „U stromu Domova už je úplně jasno. Snad to znamená, že mlha ze Země Nezemě odchází.“

Dívky to ale vyděsilo. „Ach ne. Katka!“ vzdychla Mia.

„O co jde?“ nechápala Majka.

Mlženka jí vysvětlila, co říká legenda. „Ale možná je ještě čas,“ řekla. Tady v blízkosti vody dokázala uvažovat jasněji. „Mlha doprovází mlžné koně. Je tak hustá, jak jsme viděly tady. Snad je to znamení, že koně jsou někde poblíž. A možná je Katka s nimi.“

„Opravdu si to myslíš?“ zadoufala Linda.

Mlženka se zhluboka nadechla. Už se sice párkrát spletla, ale přece jen dovedla dívky až sem.

„Jsem si tím skoro jistá,“ řekla nakonec ostatním.

Linda zamžourala nad vodu: „Tak dobře,“ pronesla pomalu. „Ale jak se dostaneme na druhý břeh?“

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .