Hříšníci

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.xyz.cz

www.albatrosmedia.cz

Marie A. Gregorová

Hříšníci – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2016

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Marie A. Gregorová

HŘÍŠNÍCI

A napadá mě, že zlo se musí rozplozovat vždycky znovu a znovu, kdežto dobro a ctnost jsou nesmrtelné. Neřest má vždycky novou a čerstvou mladou tvář, kdežto ctnost je velebně ctihodná jako nic jiného na světě.

John Steinbeck, Na východ od ráje

Prolog

Na začátku všeho bylo světlo.

V mém životě ale ne. Odjakživa mě obklopovala temnota.

Postupně mě pohltila.

Proto jsem tolik vděčná za ten krátký čas, kdy jsem jí s jeho pomocí dokázala uniknout.

Na začátku všeho bylo světlo.

Díky němu to vím.

Kapitola 1

„Tak tohle s ním sekne, Hortonová!“ Kyleův smích se odrážel od skleněných stěn sálu určeného jen pro největší firemní akce. Respektive tedy od toho, co z jindy hladkých chladných tabulí zbývalo. I když jsem se opravdu snažila krotit fantazii předražené floristky specializující se na vánoční výzdobu, cítila jsem se uprostřed té rudo-zlaté pohromy, která tu po ní zůstala, jako překvapení, které má na předem dohodnutý povel vyskočit z přeplácaného dortu.

Můj žaludek se od rána nezadržitelně měnil ve svíjející se klubko bolavých nervů. Dekker tuhle kýčovitou slátaninu určitě neschválí.

Skutečnost, že všechny ty zlaté a rudé girlandy nakonec nechal bez komentáře, jsem si později dokázala vysvětlit jen nečekanou přítomností jeho ženy.

Alexandra Dekkerová zosobňovala úspěch svého muže. Nedosažitelná štíhlost filmové hvězdy, přitom dokonalá plná prsa, a dokonce nepatrný náznak boků v uzoučkých večerních šatech. Nikdy by mě nenapadlo, že by výrazné zrzce mohla tolik slušet kobaltová modř, ale vypadala v ní fantasticky. Nejspíš dávno věděla, že právě tahle barva zdůrazní výjimečný odstín jejích duhovek.

Když po boku svého muže vplula na vánoční večírek Dekker Company, Sara a Jane z personálního okamžitě začaly řešit, kde všude je asi přešitá a jestli nemá barevné čočky. Nemyslela jsem si, že by se jí někdy dotkl skalpel. Alexandra Dekkerová prostě byla nádherná. Tečka.

Raut, bar, kapela, konferenciér. Zdálo se, že kromě té pitomé psychedelické výzdoby všechno dokonale fungovalo. I když… Posledně zmiňovaný si nedal pozor a pokusil se do jedné ze svých dětinských šarád zatáhnout samotného Dekkera.

Tomu samozřejmě nestál ani za pohled.

Přesto se i na tomhle nešťastníkovi v nepadnoucím smokingu okamžitě projevily příznaky typické pro každého, kdo se ocitl v Dekkerově blízkosti. Znala jsem je velmi dobře – vídala jsem různé stupně té křečovité ztuhlosti ve tvářích klientů a obchodních partnerů, kteří vycházeli z jeho přepychově zařízené kanceláře. Dokonce i u těch, kteří podle oficiálních žebříčků byli bohatší než on, často starší a rozhodně vzdělanější.

Něco v osobnosti Jamese Dekkera vyvolávalo v každém normálním člověku instinktivní potřebu přikrčit se a chránit si citlivá místa.

Jedinou známou výjimku představoval Kyle Shuford. Hlavní génius Dekkerova IT oddělení.

Kyle byl všechno, jen ne typický nerd. Liboval si v drahém oblečení. Myl se minimálně dvakrát denně; sprcha byla – kromě obrovské vláčkodráhy – součástí jeho kanceláře. Posiloval a oblékal se tak, aby to jeho vypracované tělo co nejvíc zdůrazňovalo. Taky si – po dlouhém rozhodování, se kterým otravoval polovinu lidí ve firmě – koupil poslední model nějakého předraženého sporťáku a splácel luxusní loft na okraji Downtownu.

Několik abnormalit mu přesto zůstalo. Například byl imunní vůči autoritám. I když jsem dávno věděla, že autorita není slovo, které by vystihovalo Dekkerovu moc nad ostatními, nedokázala jsem najít lepší. Charisma? Ne, to příliš zavánělo sympatií. James Dekker v žádném případě nebyl sympatický.

A tak si teď Kyle mohl dovolit nevnímat napětí, které už pár hodin plnilo sál, využít odvahy, kterou mu dodalo pár skleniček alkoholu, a konečně to na mě vybalit.

Nebyla jsem pitomá, nebo aspoň ne tolik, abych nepoznala, že ho z nějakého záhadného důvodu přitahuju. Krátce po mém příchodu do firmy přerušil veškeré kontakty se Sarou, která do té doby byla jeho oficiální partnerkou na sex a pravděpodobně doufala, že se dostanou dál. Netlačil na mě. Na skleničku mě zkoušel pozvat jen občas a po každém mém odmítnutí zůstával k neutahání milý. Pravidelně hledal (a nacházel) záminky k tomu, aby nakoukl do mojí kanceláře a položil mi na stůl žvýkačku, čokoládu nebo nějakou plyšovou zrůdnost. Při svých krátkých návštěvách vždycky odkládal sako, takže jsem si mohla užít pohled na jeho skvělé tělo v obtaženém značkovém tričku nebo sněhobílé košili s ležérně ohrnutými rukávy a minimálně třemi rozepnutými knoflíčky.

Ach Kyle, škoda že ti nemůžu říct, jak zoufale se mnou ztrácíš čas.

Teď se nakláněl přes jeden z velkých kulatých stolů, natahoval ke mně ruku a vážně věřil tomu, že s ním půjdu tancovat.

„Já fakt netancuju, Kyle.“ Pokoušela jsem se o nenucený tón, ale cítila jsem, jak se mi nervozitou horko z tváří rozlévá přes krk až do trapně hlubokého výstřihu. Dekker seděl na samé hranici mého periferního vidění, přesto jsem si naprosto jasně uvědomovala, jak jeho ramena na sotva postřehnutelný okamžik ztuhla.

Shuford se přezíravě usmál. „To už jsi říkala, Hortonová, ale stačí jedinej tanec se mnou a už nebudeš chtít nic jinýho.“ Sara se u vedlejšího stolu prudce otočila ke svému novému kandidátovi na sexuálního kamaráda a bez varování ho začala intenzivně líbat. Chápala jsem ji. Když se Kyle usmál, mívala jsem občas letmý dojem, že i ve mně se něco pohnulo. Někde strašně hluboko, pod vrstvami toho všeho…

Nakonec, když se odmítal hnout z místa, jsem neochotně vstala. „Jedna písnička,“ varovala jsem ho předem.

V okamžiku, kdy si mě k sobě přitáhl, jsem zalitovala, že jsem tak důkladně dodržela Dekkerovy pokyny. Kapela ve smokinzích měla být zárukou decentní zábavy, pro Kylea ale klasická taneční hudba představovala záminku, aby mě k sobě pevně přitiskl. Těch pár vteřin, kdy si vychutnával mou bezmoc, si nepokrytě užíval. Pak jeho objetí konečně trochu povolilo. Pokusil se rozhýbat mé křečovitě ztuhlé tělo. Možná by se mu to povedlo, kdybych první otočku nečekala na opačnou stranu. Neovládl zasyknutí, když jsem celou vahou zabalancovala na špičce jeho ručně šité boty.

„Copak, není to ono?“ zvedla jsem s hraným překvapením obočí.

„Potřebovala bys pravidelný trénink,“ ušklíbl se, sjel mi rukou dolů po páteři a na vteřinu nás od pasu dolů spojil víc, než pro mě bylo snesitelné. Chtěl mi nejspíš předvést, jak velkou chybu dělám, když ho tak vytrvale odmítám.

Ostře jsem se nadechla. „Já myslela, že patnáct už ti bylo.“ Ucukl před závanem chladu v mém hlase.

„Co kdybys na mě zkusila být milá?“ snažil se ignorovat mou mizernou náladu.

„Proč? Když to zvládnu, tak si to se mnou za odměnu rozdáš?“

Konečně se urazil. „Tohle nemám zapotřebí, Maddie,“ zašeptal naléhavě. Naklonil se ke mně a soustředěně sledoval, jestli se můj výraz změní.

Odvrátila jsem se. „Já vím, že nemáš, Kyle. Skočíme na panáka?“ Využila jsem moment překvapení a vysmekla se mu. Přesunuli jsme se k baru.

Nakonec odešel se Sarou. Nebyla jsem si jistá, jestli byl ve stavu, aby to vnímal, ale Sara se určitě postarala, aby u ní zůstal až do rána. Tím pádem jsem ho měla na pár dní z krku. Jakkoli byl Kyle Shuford ve své roli sebevědomého idiota přesvědčivý, dokázala jsem si představit, jak mu přede mnou bude trapně.

Ostatní hosté se trousili domů ještě dlouho po půlnoci. Díky alkoholu se všichni uvolnili, a ti nejodvážnější dokonce prohodili pár vět s Dekkerem.

Pokud jsem si stihla všimnout, Alexandra nemluvila s nikým. A nikdo nemluvil s Alexandrou. Ani její muž. Jen občas mimoděk přejel rukou po pozlacené pokožce, poseté droboučkými pihami, v hlubokém výstřihu na jejích zádech.

Ještě před půlnocí se oba vytratili. On se ale přibližně za dvacet minut vrátil. Pochopila jsem, že ji jen doprovodil k autu. Na co se vymluvila? Bolest hlavy? Nebo ji napadlo něco originálnějšího?

Už jsem netančila. A sklenička s Kylem byla poslední, kterou jsem si ten večer dovolila. Potřebovala jsem zůstat při smyslech. Potřebovala jsem na všechno dohlédnout. Až do konce muselo být všechno perfektní. Tak, jak to můj šéf vyžadoval. Jak to měl rád.

Pro Jamese Dekkera jsem pracovala rok a půl, z toho téměř rok jako vedoucí asistentka jeho osobní kanceláře. Vrchní poskok, jak říkal Kyle. Hlavní asistentka, prohlašovala s hrdostí moje matka v těch stále kratších okamžicích jasné mysli.

Když jsem se zaťatými zuby opouštěla školu, nedělala jsem si iluze. Smířila jsem se s tím, že už se tam nikdy nevrátím. Matčino balancování na hranici mezi životem a smrtí trvalo nečekaně dlouho a její pojištění nemohlo pokrýt péči, kterou potřebovala. Bylo mi v podstatě jedno, jakou práci seženu. Jen když dostanu slušný plat.

Přesto jsem na pohovor k Dekkerovi nechtěla; připadalo mi nepravděpodobné, že by majitel takového impéria investoval svůj čas do Madison Hortonové, holky bez praxe, bez zvláštních znalostí a s nulovou ctižádostí. Jenže Kimberly, moje spolužačka ze střední, která vyměnila možnost studia za samostatný a nezávislý život ve velkoměstě, byla neoblomná.

„Maddie, tohle není náhoda! Potkáme se zrovna v momentě, kdy odcházíš ze školy a týden potom přijímá můj šéf nového člověka. To místo je přesně pro tebe, věř mi!“ Oči jí nadšeně svítily. Říkala můj šéf, i když její přímou nadřízenou byla Tamara, v té době vedoucí Dekkerovy osobní kanceláře.

Sama Kimberly s ním během roku, kdy pracovala jen pár metrů od něj, mluvila sotva dvakrát. Fascinoval ji a tajně doufala, že si jí možná všimne. Že jí dá příležitost ukázat, jak dobrá ve skutečnosti je. Toužila po něm, ale ještě víc po Tamařině místě. Ani ji nenapadlo, že bych pro ni mohla představovat konkurentku; zřejmě ve mně odjakživa viděla zakřiknutou patnáctiletou šedou myš, a proto mě tak vehementně přemlouvala. Nejspíš si říkala, že bude lepší, když na volné místo sama sežene někoho snadno ovlivnitelného, než kdyby to nechala osudu a musela se pak potýkat se skutečnou rivalkou.

Nakonec jsem se rozhodla, že to zkusím. Netoužila jsem po Kimberlyině návratu do mého života, ale Dekkerova firma za tu práci nabízela neuvěřitelný plat. Tehdy jsem si myslela, že peníze vyřeší většinu mých starostí. Měla bych na slušný byt. Zvládla bych splácet školní půjčku. A možná bych dokonce ušetřila na další matčinu operaci. Třeba by to ještě k něčemu bylo…

Recepce ve třicátém podlaží překypovala drahým koženým nábytkem a křišťálem. A aktuálně i dívkami, které bez výjimky vypadaly jako vítězky národního přeboru roztleskávaček. S tím rozdílem, že tyhle vítězky svíraly ve svých pěstěných rukách kožené desky s diplomy z prestižních univerzit.

Měla jsem chuť otočit se mezi dveřmi a rovnou vypadnout. Kimberly mi ale nedala šanci a dostrkala mě k poslednímu volnému křeslu.

„Tady seď a čekej,“ zavrčela výhrůžně. Odešla.

Dekker měl zpoždění. Nezavolal ještě ani jednu uchazečku. Blížilo se poledne a na budovu ze všech stran tlačil konec srpna. Přesně tuhle chvíli si vybrala klimatizace pro svůj výpadek. Během dvaceti minut bylo v místnosti k padnutí. Kožené desky už neležely na kostnatých kolenou vykukujících z krátkých kostýmkových sukní. Ovívaly své majitelky a pokoušely se udržet jejich make-up na původním místě.

Vůně parfémů ztěžkla. O něco později se daly příjemné květinové tóny definitivně na ústup před lidskou přirozeností. Pach potu se dostal na hranici snesitelnosti právě v okamžiku, kdy se – snad pod tlakem zuřivých pohledů všech čekajících – konečně otevřely vysoké masivní dveře kanceláře.

Jeho tvář jsem znala z ekonomických novin a z internetu, přesto mě překvapilo, jak mladý ve skutečnosti je. Obvyklé klišé o zpovykaném juniorovi, který – když to „papá“ zabalí příliš brzy – musí převzít firmu uprostřed rozehraného utkání v tenisovém klubu, na něj ale nesedělo. Věděla jsem, že James Dekker je svou prací posedlý už spoustu let.

Rychle a bez zájmu přelétl pohledem skupinu čekajících dívek. Pak se – nepřirozeně pomalu – vydal uličkou netrpělivě podupávajících lodiček na vysokých podpatcích přímo ke dveřím, které vedly z recepce k výtahům. Nechtěla jsem na něj zírat, ale nemohla jsem si pomoct. Jeho chůze působila nepřirozeně. I další základní potřebu, kterou u druhých obvykle nevnímáme – dýchání –, Dekker jako by přesně odměřoval, a to každý nádech a výdech. Jako by vzduch kolem sebe ochutnával. Když mě míjel, přísahala bych, že na okamžik přivřel oči a nepatrně se usmál.

Pak vyšel ven a už se neukázal.

Po další půlhodině dorazila nějaká dívka, bez pozdravu ukázala na mě a otočila se k ostatním: „Tahle počká, ostatní můžou jít.“ Recepci naplnily vzrušené a vzteklé hlasy. Spousta úsečných vět. A slov. Skandál. Idiot. Hajzl. Podraz. Děvka.

Když jsem osaměla, uvědomila jsem si, že klimatizace už zase funguje. Dekker se vrátil. Zastavil se přede mnou, a když jsem se zbrkle a nervózně postavila – čekala jsem, že bude následovat pohovor v jeho kanceláři a stále jsem se marně snažila vyrovnat s faktem, jak velkou moc tu má Kimberlyino slovo –, pohybem ruky mě zarazil. Skoro se na mě nedíval. Znova přivřené oči a další neskrývaný hluboký nádech. Spokojený úsměv.

„Zítra můžeš nastoupit, Madison,“ řekl prostě a odešel do své kanceláře.

Zůstala jsem, dokud neodešli poslední hosté, protože jsem věděla, že i když se oficiálně rozloučil a odešel, čeká na mě ve své kanceláři.

Zaklepala jsem a vešla. Jedno z pravidel. Po půlnoci nečekáš na pokyn ke vstupu.

„Pane Dekkere?“

Seděl zády ke dveřím a vypadal, jako by si užíval výhled na město. Trpělivě jsem čekala. Konečně se s povzdechem protáhl a pomalu se ke mně otočil. Naklonil hlavu k rameni, chvíli mě pozoroval, pak odložil do broušeného popelníku zbytek doutníku a vstal.

Jako vždy jsem mohla jen hádat, co bude následovat. Proto mě tak lehce srazil na kolena. Stačila mu na to jedna nepříliš silná rána.

„Líbí se ti flirtovat se Shufordem? Líbí se ti, když mě můžeš veřejně ponižovat? Tohle jsme si snad vyjasnili na začátku! Jestli mě chceš – a ty mě chceš,“ sklonil se ke mně a krátce mě kousl do napjaté kůže na rameni, „přestaň se chovat jako laciná děvka.“ Při jeho monologu jsem nepřestávala hypnotizovat dvě drobné kapky krve, které se nezadržitelně vsakovaly do světlého koberce. Na špičce nosu mě lechtala další – horečně jsem uvažovala, jaký obrazec vytvoří s těmi předešlými.

„Připrav se, Madison.“ Vrátil se k obrovskému oknu, které z třicátého patra nabízelo skutečně skvělý výhled. Hřbetem ruky jsem si otřela nos a pak se pomalu sebrala. Na stole toho moc neleželo, přesto jsem vše pečlivě odsunula. Nehodlala jsem riskovat, že tentokrát zůstanou poblíž nůžky nebo stříbrný nůž na dopisy. Předklonila jsem se, abych se pod dlouhými šaty dostala až ke kalhotkám. Naučeným pohybem jsem je stáhla ke kotníkům. Než jsem je stihla nacpat do kabelky, objevila se přede mnou jeho rozevřená dlaň. Nepřestával se dívat ven. Podala jsem mu je.

Trochu jsem se rozkročila a horní polovinou těla se položila na stůl – tváří k chladné desce. Zavřela jsem oči.

Jeho ruce jsem ucítila nejdřív na kotnících. Jak postupoval nahoru, sunul s sebou zároveň šaty.

Když byl ve mně, naklonil se blíž, zajel mi rukou do vlasů a zvrátil hlavu dozadu: „Musím tě pochválit, Madison, ten večírek se vydařil, i když některé zaměstnankyně se chovaly nevhodně. I Alexandře se tu líbilo. Tak to nepokaz a buď ráno včas na svém místě. A nezapomeň, dnes ode mě něco dostaneš, takže žádná sprcha.“

Nemusel mi to připomínat. Tohle pravidlo bylo první, které mě čtrnáct dní po mém nástupu naučil. Hned potom, co si mě vzal poprvé.

Jeho pohyby byly systematické, ale nepostrádaly živočišnou dravost. Stejně o něm mluvili ti, kdo hodnotili jeho chování v byznysu. Dravá bezohledná systematičnost.

Líbilo se mi to. Líbilo se mi patřit Jamesi Dekkerovi. Bolest, kterou mi způsoboval, dokázala na chvíli přehlušit ty ostatní; ty, které mě požíraly v době, kdy jsem mu nebyla nablízku.

Kapitola 2

Ráno jsem ještě z postele poslouchala Kimberlyin procítěný pěvecký výstup, neoddělitelnou součást jejího sprchování.

Rána bývala nejhorší. On za mnou chodil nejčastěji ráno. To byl důvod, proč jsem si nikdy nemusela nařizovat budík. Zřejmě i poslední den na tomhle světě se vzbudím před úsvitem, vyděšená a zpocená hrůzou. Proto mi vyhovovalo, že mě aspoň trochu rozptyluje něčí přítomnost.

Kimberlyino halekání se změnilo ve snesitelnější broukání; dokázala jsem si představit, jak si právě soustředěně žehlí vlasy a jak přetváří svůj hezký, i když fádní obličej v dokonalou reklamu na kosmetický průmysl.

Už bych měla vstát.

Cítila jsem se hůř než obvykle. Po dlouhé době jsem si vzpomněla na jednu z meditačních technik, kterou mi doktorka Kate vnucovala obzvlášť nadšeně. Položila jsem se na záda, zavřela oči a soustředila se na postupné uvolňování celého těla. Než se dostanu k hlavě, mělo by mi být mnohem líp…

Neslyšela jsem Kimberly ani klepat, ani vejít. Vyděsilo mě to. Na sluch jsem se nemusela tolik spoléhat. Obvykle jsem vycítila, když se ke mně někdo dostal příliš blízko.

„Maddie?“ promluvila přímo nade mnou. Deku jsem si přitáhla k bradě dřív, než jsem vykřikla. „Ježíš, promiň, nechtěla jsem tě vyděsit,“ zatvářila se zkroušeně.

„Do prdele, Kim, máme dohodu, po zaklepání čekáme na pozvání,“ sjela jsem ji roztřeseným hlasem.

Otočila se ke dveřím, jako by je chtěla obvinit. „Já klepala,“ zamračila se na ně. Rozeznala jsem v jejím hlase vzteklý podtón. Na obvyklý hysterický výlev jsem neměla náladu, takže jsem rychle zařadila zpátečku.

„To je v pohodě, Kim, moje vina, dělala jsem takové relaxační cvičení a asi jsem si trochu odkrvila mozek.“ Upřímné omluvy jsem ovládala skvěle.

Nepřestávalo mě fascinovat, jak čitelný byl její obličej. Před rokem se Tamara vrátila z Dekkerovy kanceláře a křídově bílými rty nám oznámila, že právě dostala padáka a na její místo postupuje „ta ubožačka Madison“. Od té doby mě vzpomínka na neředěnou nenávist v Kimberlyině myší tvářičce držela v její přítomnosti v nepřetržitém napětí, které pouze měnilo svou intenzitu – nemizelo nikdy. Ale její čitelnost měla výhodu. Nikdy mi nemohla vpadnout do zad. I tehdy jí trvalo nekonečných pět vteřin, než schovala nenávist pod masku upřímné radosti. Hned potom se na mě vrhla a začala mě nadšeně objímat a gratulovat mi. Na Tamaru už se ani nepodívala; dokonce nezareagovala ani na její větu na rozloučenou.

„Ty tupá podlejzavá krávo!“

Do té chvíle byly Kimberly a Tamara nejlepší kamarádky.

Někdy jsem se pokoušela vybavit si, jaká mi Kim připadala na střední. Uvědomovala jsem si už tenkrát, že jsem narazila na sociopatku? Nebo do současného dokonalého stavu musela teprve dospět? Nedokázala jsem to posoudit, mé vzpomínky zůstávaly matné jako ponurá rána na školním parkovišti. Omlouvala mě maličkost. V tu dobu jsem byla úplně pohlcená snahou získat stipendium na jakékoli vysoké, jen abych hned po závěrečných zkouškách mohla vypadnout z pekla, kterému jsem ze setrvačnosti říkala domov. Kimberlyinou poruchou jsem se tehdy zaobírala jen velmi zběžně, pokud vůbec.

Kimberly konečně povolila napjatá ramena a udělala dva kroky směrem ke skříni. Obě ložnice byly zoufale mrňavé, vlastní koupelna nebo šatna představovaly nedostižný luxus. Daň za možnost bydlet pouhých dvacet minut od Dekkerova království a přitom se při placení nájmu nezruinovat. Pohnula s levými dveřmi skříně tak, aby zašedlé zrcadlo na jejich vnitřní straně zachytilo její obličej. Spokojeně mlaskla.

Pomalu jsem vydechla. Bouřka byla protentokrát zažehnaná.

„Spíš s Dekkerem, Maddie?“ použila úplně stejnou intonaci, jako když se mě každé ráno ptala, jestli dnes jedeme do práce společně. Ale zároveň těch pár slov znělo stejně falešně jako její ranní koncert ve sprše. Stále na sebe soustředěně zírala do zrcadla, nemrkala a snad ani nedýchala; přikrčená jako kočka před myší dírou.

Věděla, že jsem mizerná lhářka. Jenže s touhle otázkou mě nemohla nachytat. Spát s někým představovalo mnohem vyšší stupeň důvěrnosti; Kyle spal se Sarou, Kimberly spala v podstatě s každým z firmy, kdo o to projevil zájem. Ne, já nespala se svým šéfem. Moje práce prostě zahrnovala i to, že pro něj kdykoli budu připravená fyzicky.

„Ne, Kim, nespím s Dekkerem a netuším, jak tě to vůbec mohlo napadnout. Vidělas včera jeho ženu? Netušíš, co by asi tak hledal u mě?“

Pomalu se ke mně obrátila a zamyšleně si olízla rty. „Doslechla jsem se, že ho pořád vídají s Tamarou. Prý se nepřestali scházet. Šukal ji, vědělas to?“ Už jsem nepochybovala, že si tenhle výstup nacvičila předem. Její poslední věta měla být reakcí na můj překvapený nebo šokovaný výraz. Proto nakonec vyzněla směšně. Já totiž nereagovala nijak. Nikdy jsem nepřemýšlela, kolik dalších žen Dekker fyzicky používá. Ano, to byl nejlepší popis toho, co se mu líbilo, co mu vyhovovalo. Tamara? Proč ne? V tu chvíli mě napadlo, jaké má Kim štěstí. Omezenost její schopnosti zachytit a pochopit širší spektrum vztahů jí neuvěřitelně usnadňovala život.

Ona toužila spát s Dekkerem. Pokud by se jí to povedlo – a já neměla jediný důvod jí to nepřát –, nadšeně by řešila všechny obvyklé věci, které s sebou podobný vztah nese. Tedy – podle ní.

Žárlení. Postup v práci. Hodnota a četnost dárků, které jí koupí. Jakou má šanci rozvést ho. Šťastná Kimberly!

„Dovolíš?“ vrhla jsem významný pohled směrem ke dveřím. Tohle ji neuráželo. Vypadla prakticky okamžitě. Kdo by to řekl, že promiskuitní Kimberly prošla puritánskou výchovou? Nikdy by přede mnou neproběhla nahá nebo v prádle a stejnou míru soukromí dopřávala i mně.

Po špičkách jsem přeběhla ke skříni, u které si před chvílí kontrolovala make-up, klekla jsem si a zpod hromady starých svetrů vylovila balíček kalhotkových plen pro dospělé. Jednu jsem strčila do kapsy županu, zbytek skončil na původním místě. V koupelně jsem na sebe tu odpudivou věc natáhla a s úlevou vlezla do sprchy. Takhle jsem splnila Dekkerův příkaz – nesmyla jsem ho ze sebe –, a zároveň jsem neodcházela z domu s nepříjemným pocitem zpoceného těla a nemytých vlasů.

Venku mrzlo. Nenáviděla jsem zimu. Jedna z mála intenzivních emocí, kterou jsem ze sebe dokázala vydolovat. Skutečný odpor k chladnému vzduchu, který drásá plíce a bodá do každého kousku odhalené kůže. Doktorka Kate tvrdila, že nemám klasickou alergii na chlad, že i tahle moje přehnaná reakce nějak souvisí s tamtím.

Jely jsme autem; v tomhle počasí jsem byla ochotná vyjíždět o dvacet minut dřív, abych měla rezervu pro případ ucpaného sjezdu do centra. Kimberly na sedadle spolujezdce apaticky zírala ven. Nechápala jsem to – bylo ráno po vánočním večírku, její hlava musela doslova přetékat novými a zásadními informacemi o vztahové mapě firmy.

„Jsi v pořádku, Kim?“ pokusila jsem se probrat ji ze zamyšlení, které mě znervózňovalo. „Tančila jsi včera s někým?“ Eufemismus pro „S kým sis to včera nakonec rozdala?“ Zároveň mi došlo, že jsem ji skoro celý večer neviděla.

„Zařizovala jsem něco pro pana Dekkera.“ Znova ten bezbarvý falešný hlas. Přitom tahle věta obsahovala spoustu skrytých významů. Dekker s ní nikdy nemluvil. Nikdy jí nedával úkoly jinak než mým prostřednictvím. A teď ji něčím pověřil, a já o tom nevím? Skoro vzápětí po téhle rekapitulaci mě naplnila uklidňující lhostejnost. V tomhle směru už mě Kimberly znala. Nepřekvapilo ji, že se dál nevyptávám.

V kanceláři jsem se převlékla, lehce nalíčila a s deskami na poznámky vyrazila k Dekkerovi. Kývla jsem na recepční před jeho kanceláří.

„Ahoj, můžu?“

„Je tam Simon, ale dnes je běžný program, tak nevím, proč se mě každý ráno ptáš,“ ušklíbla se, aniž by odlepila pohled od monitoru.

Neohlašovala mě; ranní schůzka s upřesněním všech bodů denního programu byla jako kafe, které musel mít na minutu přesně. Zkontrolovala jsem hodiny nad recepčním pultem. Zbývalo mi třicet vteřin. Pak jsem bez zaklepání vešla.

Dekker se svým metrosexuálním poskokem stáli vedle stolu; na stejné straně, kde jsem před pár hodinami plnila svou noční povinnost. Blesklo mi hlavou, jestli si Simon všiml krve na koberci. Nejspíš ne. Vždycky si všímal jen podstatných věcí.

Dekker se na mě ani nepodíval, Simon jen lehce kývl hlavou mým směrem.

„Musíme se na něj pořádně připravit, nechci nic podcenit,“ prohlásil Dekker chladně a pravou rukou přejel po deskách tlustého spisu, kvůli kterému dokonce odsunul svůj laptop.

„Nic z toho není v elektronické verzi, Simone, jsou to jen tyhle papíry. Žádná kopie, nic. Máš mě teď v rukou, chlape, a to doslova,“ usmál se Dekker líně. „Ale nemysli, že je to výhoda,“ dodal vzápětí hlasem, který mu už pár let bez problémů zajišťoval neochvějnou autoritu.

Simon krátce přikývl, zvedl složku a beze slova odešel. To mohlo znamenat jen jediné. Jamesův život dostal do péče jen na velmi omezenou dobu. Na zdvořilosti mu nezbýval čas.

Dekker se posadil ke stolu, přitáhl si laptop a otevřel ho.

„Pojď blíž, Madison,“ vyzval mě chladně. „Ještě blíž,“ poplácal netrpělivě područku svého křesla. Jasný pokyn, abych se postavila těsně k němu. Ani špatná nálada neměla vliv na jeho zvyky.

Natiskla jsem se stehny k područce. Sesunul se níž a naklonil obličej k mému klínu. Chvíli soustředěně vdechoval.

„Jsem rád, že dodržuješ pravidla,“ vyslovil konečně spokojený verdikt. Otevřel jednu ze zásuvek a podal mi kalhotky. Nebyly to ty, které jsem mu v noci odevzdala. „Obleč si to, nechci, aby si tě užíval ještě někdo jiný. Každé dvě hodiny se vrátíš, abych tě zkontroloval. Dnes jsi naprosto úžasná,“ vzdychl, posunul laptop ke mně a pustil to, co v noci natočil. Už jsem se naučila dívat se na to, a přitom to nevidět.

„Musím říct, že ses hodně zlepšila, ale pořád tomu něco chybí, co myslíš?“ naklonil soustředěně hlavu k rameni. „Už vím! Jiskra! Ta jiskra, kterou z tebe včera dokázal vykřesat Shuford, když ses na něj přede všemi lepila. No nic, zamyslím se nad tím a zkusím přijít na něco lepšího. Něco, co tě rozpálí, i když u toho nebude ten chudák. A teď si připrav poznámky, projedeme si dnešní program.“

Přepnul obrazovku na okno se svým diářem.

Z Dekkerovy třetí kontroly jsem odcházela unavená a otupělá. Byl rozmrzelý, poslední dopolední schůzka nedopadla podle jeho představ. Znova zmínil Kylea a ujistil mě, že jeho nápad na mé skutečné sexuální probuzení už získává konkrétnější podobu.

Tehdy jsem ho zahlédla poprvé.

Ležel na kožené pohovce před recepcí a vypadal trochu zkouřeně. Přesto mě zaregistroval a jediným překvapivě plynulým pohybem se posadil. Nepokrytě si mě prohlížel. Po pěti vteřinách – tak nesmyslně dlouho trval náš oční souboj – jsem se obrátila k recepčnímu pultu. Někdo měl dávno volat ochranku. Typy jako ten kluk se sem občas vetřely při nějaké kampani proti globalizaci a párkrát to skončilo posprejovanou stěnou. Významně jsem si odkašlala, ale recepční si udržovala svůj znuděný výraz.

Něco mě přimělo podívat se na něj znova. Pozorněji.

Došlo mi to vzápětí. Byl možná o deset let mladší než James a jejich podobu maskoval dramatický rozdíl ve způsobu oblékání. Přesto jsem ji postřehla.

Překvapilo mě to. Vždycky jsem si myslela, že o svém šéfovi vím všechno podstatné. James Dekker oficiálně neměl žádné pokrevní příbuzné, kteří by byli aspoň přibližně v jeho věku. Ale i kdyby měl, nikdy by nemohli vypadat takhle… nepatřičně. V každém možném významu toho slova.

Uvědomila jsem si, že před tím neznámým člověkem ještě pořád stojím a trapně dlouho na něj zírám. Než jsem se stihla na něco vymluvit, postavil se. Couvla jsem. Jeho výška mu proti mně dávala očividnou výhodu. Levou rukou si nervózně prohrábl už tak rozcuchané vlasy, pravou natáhl ke mně: „Ahoj, jsem Matt Wheelon. Pokud děláte pro něj,“ kývl hlavou ke dveřím, ze kterých jsem právě vyšla, „budeme se teď nejspíš občas vídat,“ usmál se rozpačitě.

„Madison Hortonová. Omlouvám se, ale vaši ruku nepřijmu, pane. Dekkerovi si se svými zaměstnanci ruce nepodávají. Za dva dny byste mě kvůli tomu nesnášel,“ vysvětlila jsem mu klidně, ale odměřeně.

Jeho výraz rychle ztuhl.

„Nejsem Dekker, jste hluchá? A myslím, že nesnášet jsem vás už začal,“ ušklíbl se a prosmýkl se kolem mě. Do Jamesovy kanceláře vešel bez klepání.

Kapitola 3

Kyle se rozvaloval na svém nezvykle prázdném pracovním stole a opatrně, tak, aby mu drobečky nepadaly do výstřihu nejmodernější světlemodré polokošile od Marka Jacobse, ukusoval z čokoládové king size tyčinky. Už skoro dvacet minut planě filozofoval o svých možnostech: „Zkontrolovalas to osobně, Hortonová? Nebo to byl jeden z extrémně náročných úkolů pro některou z těch tvých pipin?“

I když se snažil, jeho hlasu chyběla obvyklá dávka škádlivé lehkomyslnosti. Převrátil se na bok a podepřel si hlavu, aby mohl snáz kontrolovat dva chlapy z technického, kteří trochu nejistě rozebírali jeho vláčkodráhu a ukládali všechny části do připravených krabic.

„Sice neumím tancovat, Shuforde, ale ke smlouvám vyšších manažerů mám mimo pipin z HR přístup jen já. A tuhle kancelář ve smlouvě opravdu nemáš.“ Napadlo mě, že drobná připomínka toho, jak pro něj nakonec dopadl vánoční večírek, ho přivede na jiné myšlenky. Nezabralo to. Rozladěnost způsobená faktem, že musí uvolnit kancelář Matthewu Wheelonovi, potlačila jeho obvyklou potřebu hrát si přede mnou na nedotčeného panice.

„Já vím, Sara mi to taky říkala,“ přiznal překvapivě lehce svůj trvající poměr s atraktivní asistentkou z personálního. „Jen se prostě těžko smiřuju s tím, že tohle,“ máchl rukou po napůl vyklizené místnosti, „už nebude moje království. Kyle Shuford má skončit v nějakém kumbálu?“ povzdechl si teatrálně.

„Ten kumbál má sedmdesát metrů a při tvém ročním platu bych tě na Dekkerově místě přinutila doplácet na každý metr polovinu,“ pokusila jsem se ostřejším tónem ukončit jeho nářky. Kyle mezitím dokončil výrobu kuličky z obalu své čokoládové neřesti a s přimhouřenýma očima zamířil na koš postavený provizorně uprostřed místnosti. Po krátkém letu se jeho střela tvrdohlavě změnila nazpět v kus lesklého papíru bez potřebné razance a ochable dopadla na podlahu. Kyle znechuceně zamlaskal a líně se zvedl do sedu. Připadalo mi, že teprve teď mě vzal opravdu na vědomí. Zamračil se na mě, jako bych celou tu katastrofu způsobila.

„Všechno stojí za hovno a ještě ke všemu mi prostě nedáš a nedáš,“ obvinil mě nezvykle uraženým tónem. Podobné poznámky měl každou chvíli a já věděla, že i když se je vždycky snažil nějak zlehčit, myslel je v podstatě vážně. Dnes jsem se kvůli nim ale poprvé cítila dotčeně. Během našeho rozhovoru jsem se uvolněně opírala o rám otevřených dveří. Jeho poslední věta mě přinutila narovnat se a dvakrát se zhluboka nadechnout.

„Sexuální obtěžování ti něco říká, Shuforde?“ Potěšilo mě, když sebou trochu trhl. I mně samotné zněl můj hlas chladně a nebezpečně.

„Se hned nečil, víš přece, že jsem hnusný prase,“ zašklebil se omluvně. „Mám blbej den a ty ses mi do toho tak nějak připletla, no.“ Svěsil ramena, jako by se mu skutečně přihodilo něco strašného.

„Myslím, že by sis měl na pár večerů týdně domluvit nějakou dobrovolnickou aktivitu. Navrhuju dům pro sociálně slabé seniory nebo Armádu spásy. Cokoli, co ti upraví priority. Ztrácíš soudnou představu o tom, co je skutečnej průšvih.“ Moje snaha o udržení naštvaného výrazu vyšla naprázdno – Shuford vypadal tak zkormouceně, že jsem se nakonec musela kousat do rtu, abych se nerozesmála.

„Tušíš vůbec, Hortonová, kdy jsem měl naposled volnej večer?“ protáhl důležitě. Smysl pro humor ho dnes definitivně opustil. „Žiju pro tuhle firmu, dýchám pro ni, za pololetní bonus bych pro ni i vraždil, a čeho se dočkám? Jak budu přemejšlet bez svejch mašinek? Můj geniální mozek potřebuje prostor!“ Další rozmáchlé gesto mi mělo ještě důrazněji připomenout, že za prostor uznává jen svou bývalou kancelář o rozloze menšího školního hřiště.

„On je novej spoluvlastník, Kyle,“ přešla jsem automaticky k důraznému šepotu. „Tak se s tím smiř. Tohle je druhá největší kancelář v tomhle patře. Nedivím se Dekkerovi, že ho chce mít blízko, ale zároveň ne hned za zadkem. A na tvým místě bych už s těmi stížnostmi přestala – pokud ho naštveš, můžeš přijít nejen o bonus. Nejsi jedinej IT génius v tomhle městě. Na tvůj plat můžou zlanařit klidně Billa Gatese, frajere, takže sbal mašinky a vrať se co nejdřív zkontrolovat, jestli tví hošíci panu Wheelonovi všechno pořádně zapojili a připravili.“ Chvíli jsem si myslela, že Shufordův šokovaný výraz způsobil můj nezvykle dlouhý výlev. Tiché odkašlání těsně za mými zády mě vyvedlo z omylu.

Ani se mi nechtělo se otáčet. Tušila jsem, kdo za mnou stojí.

„Pane Wheelone,“ oslovila jsem ho, aniž bych k němu zvedla oči, a pokusila jsem se kolem něj proklouznout pryč.

„Slečna Hortonová, že? Madison Hortonová.“

Kývla jsem a křečovitě se na něj usmála. Taky se usmíval. Ale pobaveně a uvolněně. Líně v ústech přesunul žvýkačku z jedné strany na druhou. Zase mě zarazila jeho podoba s Jamesem a znova mě překvapilo, že se to ve firmě ještě neprobírá. Copak to vážně vidím jenom já?

„Když dovolíte, mám ještě spoustu práce,“ kývla jsem neurčitě k výtahu.

„Ale já vás přece nezdržuju,“ zvedl ruce a o krok ustoupil. Byla jsem od něj sotva dva metry, když si znova odkašlal. Beze slova jsem se zastavila a otočila zpátky k němu.

„Možná bych vám měl poděkovat, slečno. Zdá se, že méně informovaným zaměstnancům i bez mého přímého pokynu vysvětlujete mé postavení ve firmě.“ Zkoušela jsem z jeho hlasu a výrazu vyčíst, co mi doopravdy chce. Ale stál tam s palci zastrčenými v kapsách kalhot, o kterých bych přísahala, že jsou jeho první slušné v životě, a nedal mi nejmenší šanci. Moje emocionální invalidita měla až doteď jednu nespornou výhodu: paradoxně jsem dokázala velmi dobře rozeznat a popsat emoce a pohnutky lidí, kteří měli to štěstí – nebo smůlu? – a o své emoce nepřišli.

Pokud se mi v tuhle chvíli nedařilo přečíst nic z toho, co se děje uvnitř Matthewa Wheelona, tak byl buď extrémně dobrý hráč, nebo – a to se mi zdálo pravděpodobnější – na tom byl podobně jako já. V každém případě – jestli měl ambice fungovat tu jako skutečný, rovnocenný partner, pak bůh pomáhej Dekkerovi.

„S nikým o vás nemluvím, pane,“ použila jsem tón a výraz, které doteď patřily pouze Dekkerovi. „Jen jsem panu Shufordovi připomněla, že vaše kancelář má být zítra kompletně připravená. Pokud nic dalšího nepotřebujete…“ Dala jsem mu dvě vteřiny. Promarnil je. Ulevilo se mi, když cinkl výtah a vzápětí z něj s hlasitým smíchem vyšli Kyleovi podřízení: každý s plnou náručí krabic s technikou do – teď už Wheelonovy – kanceláře.

Ten den jsem ho už neviděla. Což nic neměnilo na faktu, že jsem na něj nedokázala přestat myslet.

Následující týden se zdálo, že na mě Dekker zapomněl. Jistě, zůstávali jsme v neustálém pracovním kontaktu a nepostřehla jsem ani náznak toho, že by některé z mých povinností převáděl třeba na Kimberly, ale ztratil zájem o všechno, co souviselo s mými sexuálními povinnostmi vůči němu. Ještě nikdy to netrvalo tak dlouho. Dráždilo mě pomyšlení, že mi to chybí. Potřebovala jsem svůj režim. Potřebovala jsem toho, kdo mi určoval pravidla.

Tohle byla jedna z největších ironií mého života – měla jsem všechny důvody nenávidět jakýkoli fyzický kontakt s jinou osobou, přesto jsem nějaký druh kontaktu potřebovala. James Dekker moje potřeby dokonale naplňoval. James Dekker, psychopat a násilník. Ideální partner pro Madison Hortonovou.

Tím vším, co se mnou dělal, ve skutečnosti nikdy doopravdy nenarušil můj osobní prostor. Byla jsem si jistá, že ho nezajímá ničí osobní prostor; zřejmě ani netušil, že něco takového existuje.

Proto se mi vlastně ulevilo, když přišla SMS s obvyklým vzkazem. Všechno mělo zase svůj řád. Příchod toho člověka, Wheelona, nijak nezpochybnil Jamesovu moc nade mnou. Pravděpodobně jsem na něj myslela jen proto, že i když jsem k Dekkerovi nikdy nic necítila, podvědomě jsem vnímala potenciální ohrožení jeho pozice. Ano, to je ono – na Matta Wheelona jsem myslela jako na ohrožení, nebezpečí. Ale znala jsem Dekkera. Nenechá to zajít příliš daleko. Postará se, aby Wheelon pochopil, kde je jeho místo.

Hotelová hala slabě páchla plísní a vlhkem. Mimoděk jsem se otřásla. Recepční mi bez jediné otázky podala připravenou kartu.

Dekker už na mě čekal. Rozbušilo se mi srdce – spletla jsem čas? Vždycky jsem chodila dřív, abych se mohla převléknout a připravit. Pak teprve přijížděl on. Dnes už se ale rozvaloval v široké neustlané posteli. Jakmile mě zaregistroval, rychle zmáčkl ovladač a vypnul televizi.

„Jdu pozdě?“ zeptala jsem se nejistě.

„Ne, to je v pořádku, Madison, chtěl jsem tu být dřív, abych mohl připravit malé překvapení.“ Nebála jsem se ho, i když pokud by ve mně někdo dokázal vyvolat strach, byl by to právě on. Teď jsem ale v břiše ucítila krátký ostrý úder ledové pěsti; podobný, jaký kdysi patřil neodmyslitelně k mé každodenní realitě. Ano, pach násilí a strachu jsem rozeznávala naprosto spolehlivě.

Došlo mi to. Ta televize.

„Připrav se, rychle. Nemůžu se dočkat, až tě uvidím trochu rozpálenou,“ kývl bradou ke dveřím koupelny. Po stěnách sprchového koutu ještě stékaly kapky vody. On se osprchovat směl. Mou vůni nesmělo nic zkazit, říkal vždycky. Rychle jsem shodila sukni a halenku a z hedvábného prádla s jemnou krajkou se převlékla do jednoduchých bavlněných kalhotek a krátkého tílka. Další pravidlo: Žádné svůdné ženské prádlo.

Stál vedle postele s ovladačem v jedné ruce a se sklenicí ve druhé. „Na, dej si,“ pozval mě k sobě. Napila jsem se od něj, aniž bych mu skleničku vzala z ruky. Naučil mě dát si občas trochu drahé vodky nebo kvalitního vína. Doktor mi potvrdil, že když to nepřeženu, nemělo by mi to bránit v užívání léků.

„Hodná holka,“ naklonil se a olízl kapku, která mi stékala po bradě. Ucukla jsem. Překročil hranice stanovené důvěrnosti. S hranou provinilostí se usmál, odložil sklenici i ovladač na noční stolek a rychlým pohybem mi svlékl tílko. Pak už jen mlčky ukázal k posteli. Položila jsem se na břicho, tak, abych viděla na televizi.

Byt na obrazovce mi byl povědomý. Ale spoušť, která v něm vládla, zpozdila mé prozření. Šlo o amatérský záznam, rozhodně ne o práci profesionála. Dekker nechal celou dobu vypnutý zvuk.

„Chci slyšet tebe, Madison,“ zašeptal hned potom, co jsem ho ucítila v sobě. Do bytu na obrazovce právě vstoupil Kyle Shuford. Do svého bytu. Přijala jsem jeho pozvání jednou, krátce potom, co ho koupil, a to jen proto, že pozval spoustu dalších lidí a já nepochybovala o tom, že se mi podaří se za pár hodin vytratit. Tehdy mě překvapil až nepřirozený pořádek, který doma měl. Teď jsem sledovala, jak stojí uprostřed nepředstavitelné spouště a jak se nejdřív nechápavě, pak rozzuřeně rozhlíží. Když sáhl do kapsy pro telefon, objevili se v záběru dva vysocí chlapi v kuklách a podle pohybu kamery vystoupil ze svého úkrytu i třetí.

Kyle se s nimi krátce hádal, ale zároveň jsem přesně poznala okamžik, kdy ho ovládl strach. Ten silný, pudový; strach, který varuje a svazuje, i když má mít opačný smysl – dostatek vyplaveného adrenalinu má přece napadenému pomoct utéct, zachránit se. Věděla jsem, že to nefunguje. Věděla jsem, co se bude dít dál. Tohle mi stačilo. Pohled na tu esenci strachu, kterou jsem si tak dobře pamatovala, mi skutečně zrychlil tep i dech.

Dekker mi spokojeně zavrčel do ramene: „Tohle zabírá, ty malá studená mrcho? Takže kdybych ho nechal naporcovat, možná by ses konečně udělala?“ Obrátila jsem se k němu – na záznamu do Kylea právě naposled kopli; teď ho napůl bezvládného přivazovali k velkému jídelnímu stolu a já nechtěla vidět, co bude následovat. Protože jsem to věděla.

„Proč byste to dělal? To nesouvisí ani s vámi, ani s ním. Tohle vážně nebylo nutné. Zašlo to moc daleko, pane. Myslím, že tohle už nezvládnu.“ Zrychlený tep se změnil v divoké hučení. Viděla jsem, jak Dekker otvírá ústa a něco říká, ale neslyšela jsem ho. Zvedl ruku, skoro něžně se dotkl mé tváře. Odstrčila jsem ho a prudce vyrazila do koupelny. Dávila jsem naprázdno; před dnešní schůzkou jsem se nestihla naobědvat.

Dopotácela jsem se k umyvadlu a několikrát si chrstla ledově chladnou vodu do tváře. Hučení pomalu ustávalo. Znova jsem vyrovnaně dýchala. Přesto jsem nepochybovala o tom, že jsem mrtvá. Mrtvá tím nejhorším možným způsobem.

V živém těle, bez naděje na spásu nebo znovuzrození.

Kapitola 4

V polovině ledna mi zavolala Amanda, jedna z matčiných ošetřovatelek.

„Madison, zdravím v novém roce!“ Její profesionálně bodrý hlas mě rozčiloval už od našeho prvního setkání před třemi lety.

„Ahoj Amando,“ vykoktala jsem ze sebe. Nereagovala. Věděla, jak na mě. „Jak se má matka?“ přinutila jsem se vyslovit po deseti nekonečných vteřinách trapného ticha.

Okamžitě vychrlila připravenou odpověď: „Ach, dobře, že se ptáte, Maddie, Karin se daří výborně, doktor z ní má radost, ale byly Vánoce, to víte, i v jejím stavu je potřeba počítat s tím, že atmosféra kolem na ni zapůsobí. Nejmíň pětkrát se na vás ptala.“ Její vyčítavé narážky mi byly ukradené, zaujalo mě to číslo.

„Amando, nepřeháníte? Pětkrát v průběhu dvou měsíců, nebo to v nějakou konkrétní dobu bylo intenzivnější?“ Po matčině poslední operaci jsem dostala dost jasné instrukce, na co si dávat pozor. Nezvykle vysoký počet chvilek jasné mysli mohl být předzvěstí konce. Zlepšení, nebo dokonce uzdravení nepřicházelo v úvahu ani teoreticky.

„Musela bych se podívat do záznamů, Maddie, ale párkrát se to určitě stalo.“ Panika v jejím hlase naznačovala, že si svůj přehmat uvědomila.

„To je v pořádku, Amando, v sobotu nic nemám, přijedu.“ Nesnášela jsem vědomí, že se prostě nedokážu odstřihnout. Tak, jako to dělají dnes a denně tisíce jiných dětí a vnoučat, kteří k tomu mají jistě mnohem banálnější důvody než já. Navíc jsem věděla, že Amandiny telefonáty neznamenají dojemný zájem o bližního; kdysi mi jedna sestra prozradila, že u příbuzných, kteří chodí na pravidelné návštěvy, je mnohem větší záruka, že budou dál platit. Ti, pro které se nemohoucí příbuzní stanou jenom položkou v účtech, mají tendenci tenhle platební příkaz odkládat a zapomínat na něj. Udržovat kontakt prostě patřilo k Amandině práci.

Výjezd k matce vyžadoval dokonalou přípravu. Dokonalý plán pro každou bdělou minutu. Až do okamžiku, kdy jsem za sebou po návratu od ní zavřela dveře domu, osprchovala se a usnula po trojnásobku obvyklé dávky prášků na spaní, jsem si nemohla dát prostor k přemýšlení. Můj přípravný rituál zahrnoval spoustu těžkých knížek. Nejmíň dvě stě let stará poezie se mi skvěle osvědčila. Pár DVD s francouzskými filmy v originále. Hudbu puštěnou tak hlasitě, až mi tepalo v uších.

V práci to bylo snazší – neustálý stres, ve kterém mě Dekker udržoval, mi znemožňoval rozvinout jakoukoli nepovolenou úvahu. Ten termín vymyslela doktorka Kate. I když i ona během těch dní patřila k zakázaným tématům. Jen krátká vzpomínka na ni mi to všechno vracela v až příliš jasných barvách.

„Chystáš se za matkou?“ Kimberly se posadila vedle mě na odřený gauč a upřela lhostejný pohled na zapnutou televizi. Moje tělo okamžitě zareagovalo na nedostatek prostoru mezi námi. Posunula jsem se automaticky, bez přemýšlení. Kdysi, na začátku našeho soužití, jsem se jí ve slabé chvíli svěřila, že návštěvy u matky špatně snáším a že mám své rituály, jak nechuť překonat. Samozřejmě jsem se nezmínila o hlavním důvodu. Kimberly jednoduše usoudila, že návštěva u někoho, kdo je většinou úplně mimo realitu a potřebuje plenky, je děsivě otravná povinnost, a neřešila, že by za tím mohlo být něco víc. Znova jsem blahořečila jejímu černobílému vnímání světa.

Na plastovém talíři, který si položila na kostnatá kolena, nahodile přeskupovala dva plátky šunky, mikroskopické množství tofu a šest cherry rajčat. Moje odpověď ji absolutně nezajímala, jen prostě považovala za svou povinnost – nebo za své právo? – udržovat konverzaci.

Dávno jsem zjistila, jak se vyhnout nepříjemným otázkám. Prostě jsem použila její metodu. „Držíš novou dietu?“ Okamžitě ožila. Jako bychom o mojí matce nikdy nezačaly mluvit.

„Je to úžasný, Sara dala dolů tři kila za týden. Teda ne že by jí to pomohlo,“ ušklíbla se a spokojeně si přejela dlaní přes dokonale ploché břicho. Nehodlala jsem jí nějakou další neuváženou otázkou dát prostor k dlouhému zanícenému monologu o tom, kde všude potřebuje zhubnout ona. Místo toho jsem znova použila metodu nečekané změny tématu. Využila jsem jejího dokonale upraveného zevnějšku. Byla oblečená a nalíčená ven; až příliš dobře na běžnou večeři nebo návštěvu klubu.

„Máš dneska rande? Moc ti to sluší.“

„Díky,“ přikývla a bez dalšího upřesnění pokračovala v soustředěném žvýkání. Samozřejmě věděla, že vypadá skvěle. Lichotkám ode mě nepřikládala žádnou váhu. Její nezvykle stručná odpověď mi připomněla ráno po vánočním večírku. Tehdy byla taky nepřirozeně uzavřená.

„Zase nějaký tajný úkol od Dekkera?“ plácla jsem. Prudce se rozkašlala. Naklonila jsem se, abych ji párkrát lehce uhodila mezi lopatky. Zarudlá a uslzená se ke mně obrátila a dost neomaleně zkoumala můj výraz. „On ti něco řekl?“ vzdala nakonec snahu vyčíst nějakou informaci z mého obličeje.

„Kdo, Dekker? Jasně že mi nic neříkal. Byl to jenom vtip, Kim.“ Tentokrát jsem překvapení nemusela hrát. Spí s ní? Těžko, dávno by se pochlubila. Tak co se tu, kruci, děje? Než jsem se ve svých úvahách stihla dostat dál, uvědomila jsem si, že moje poslední odpověď byla špatná. Kimberly se tvářila uraženě.

„Myslíš si, že nejsem dost dobrá, aby mi svěřoval důležité úkoly? Ta představa ti připadá vtipná?“ Prudce odložila talíř na stolek.

„Tak jsem to nemyslela, promiň, Kim, ber to prostě tak, že jsem se nějakou pitomou náhodou trefila. V těch krásných šatech jsi mi připomněla vánoční večírek, kde ti Dekker taky něco zadal, takže se mi to asi nějak spojilo. Rozhodně si nemyslím, že nejsi dost dobrá. Naopak, napadá mě spousta věcí, ve kterých můžeš být nejlepší.“ Znova mě propíchla pohledem. Ale nikdy se nemohla dostat přes můj dokonale bezbarvý výraz a hlas. Ona ne.

„Dobře,“ uklidnila se a vrátila se ke své večeři. „Kdy se vrátíš od matky?“ skočila nečekaně k původnímu tématu. Zněla až příliš ledabyle, ale už jsem vyčerpala příděl energie určený na rozebírání jejích pohnutek a motivů. Unikl mi povzdech. „Zřejmě pozdě večer, nebyla jsem za ní přes dva měsíce.“

„Fajn, tak ji pozdravuj.“ Netušila jsem, proč mě zrovna tahle Kimberlyina věta vždycky spolehlivě vytočila. Znala mou matku celá léta předtím, než onemocněla a změnila se v pouhé přežívající tělo. Kimberly měla celkem jasnou představu, jak na tom moje matka je; když ji nechávala pozdravovat, bylo v tom tolik lhostejnosti a nezájmu, až to hraničilo s krutostí.

„Vyřídím, děkuju.“ Tentokrát jsem se nesnažila potlačit ironii, ale Kim nezareagovala. Zřejmě to bylo pod hranicí toho, co byla schopná zachytit. Odešla si vyčistit zuby a upravit líčení. Na Dekkerův tajný úkol musela vypadat perfektně.

Město se krčilo pod přívaly šedivého sněhu, ale silnice po počátečním chaosu vypadaly jako obvykle a dálnice na jih už dokonce stihla oschnout.

Cesta autem. Kritický bod v mé křečovitě udržované bezmyšlenkové bublině. Naposled jsem cestou k matce zvracela třikrát. Jen proto, že jsem se od těch let nedokázala držet dost daleko. Tentokrát jsem ale měla nečekané téma k odvedení pozornosti.

Kylea.

Zatím jsem se myšlenkám na něj vyhýbala. Po tom incidentu nedorazil čtyři dny do práce. Zavolal, že ho někdo přepadl – těžko se mohl vymluvit na chřipku, mělo trvat celé týdny, než zmizí modřiny a oděrky z jeho tváře. Netušila jsem, jestli věděl, kdo v tom má prsty. A jeho výraz po návratu do kanceláře mi nepomohl. Až příliš dobře jsem chápala, co tamto s člověkem udělá. Přesto mě ta prázdnota v jeho očích téměř zabolela. Kdybych dostala šanci vyrůst v normálního citlivého člověka, jeho utrpení by mě doopravdy ranilo.

Mechanicky odpovídal na starostlivé dotazy kolegů a bez zaváhání přikyvoval na otázku, jestli to ohlásil. Bože, viděla jsem do něj. Neohlásil nic. Nedokázal by nahlas vyslovit, co všechno se mu stalo, co všechno mu udělali.

Neodsuzovala jsem ho. Já přece nejlíp věděla, že ani sto cvokařů to nedokáže zahojit. Tamto už bude jednou provždy Kyleovou součástí. Nesmyje to ze sebe, neočistí se. Ten hnus ho bude prorůstat tak dlouho, až v něm postupně zadusí všechno hezké. Všechno normální.

Vím to. Já to přece vím…

S Dekkerem jsme se po tom incidentu vrátili k našim obvyklým praktikám – dvakrát týdně hotel bez televizního zpestření; občasná rychlovka v jeho kanceláři. Cítila jsem, že za to s Kylem zasluhuju trest, takže jsem několikrát nechala v Dekkerově dosahu stříbrný tácek s nožem na dopisy. Přeceňoval svou moc nade mnou – myslel si, že mu chci udělat radost. Já ho přitom zneužila, abych dostala aspoň část z bolesti, kterou jsem si zasloužila, kterou jsem potřebovala.

O Kyleovi už nemluvil. Zdál se teď plně zaměstnaný úvahami o tom, jak se co nejrychleji zbavit Matthewa Wheelona. Tisková konference, kde měl být nový záhadný spolumajitel a společník představen veřejnosti a akcionářům, se už třikrát odložila; důvody, které jsem uváděla v tiskových prohlášeních, působily tak vykonstruovaně, že jsem Dekkera podezřívala z toho, že chce Wheelona znemožnit ještě předtím, než se ve své kanceláři vůbec usadí.

Můj nejednoznačný pocit z celé té záležitosti mě mátl – samozřejmě jsem byla loajální vůči Jamesovi, ale Matt měl v sobě nepopiratelnou přitažlivost, i když možná pramenila jen z toho, že pouhou svou existencí byl schopný vyvést Dekkera z rovnováhy. Poprvé mi blesklo hlavou, jestli bych toho mohla dosáhnout i já, i když jsem naprosto netušila, kde se ve mně ta touha – vyvolat v Jamesovi nějaké emoce – vzala.

Matt mě víceméně ignoroval; ve srovnání s tím, jak komunikoval s ostatními lidmi ve firmě, jsem ovšem byla jeho nejbližší spolupracovnicí. Ještě si nevybral asistentku a nikdo ani nerozhodl, jestli pro něj mám dočasně pracovat já se svými podřízenými. Mohl to samozřejmě rozhodnout on – zatím mu ale zjevně chyběla nezbytná arogance mocných. Nepochybovala jsem, že se ji naučí rychle.

Naše pracovní balancování na hraně toho, co se od nás očekává a co doopravdy děláme, zatím vypadalo tak, že jsem zjistila jeho stravovací požadavky a zařídila, aby o něj v tomto směru bylo postaráno. S čímkoli dalším se za mnou přikrádal trochu jako student, kterého na praxi omylem posadili do ředitelského křesla. Udržoval striktně formální způsob komunikace – evidentně nezapomněl na mé vřelé přivítání z prvního dne. Občas jsem ale postřehla, že si skousne ret, aby se neusmál, nebo že zatíná ruce v pěst, aby ovládl přirozeně rozmáchlá a přátelská gesta. Můj původní odhad byl špatný. Matthew Wheelon nepatřil do mého světa prázdných bytostí bez emocí a bez nároku na ně. I v něm bylo něco porouchaného, bolavého, ale nebyl beznadějný případ. Ještě měl šanci.

Pokud se ovšem nenechá pohltit a pohřbít světem Jamese Dekkera a jemu podobných.

Matčin pokoj jako vždy páchl blížící se smrtí a usilovnou snahou personálu ten pach přebít. Desinfekce a osvěžovače. Použité pleny a jablečný džus.

Když jsem vešla, zdálo se, že tvrdě spí. Do dvou minut byla vzhůru. Nikdy mi nic neulehčila. Otočila hlavu a chvíli si mě prohlížela rozespalým a prázdným pohledem.

„Mám žízeň,“ zakňourala. Přisedla jsem si k ní, zvedla jí hlavu a přidržela jí u nepřirozeně fialových rtů kelímek s krátkým brčkem.

„Ahoj mami,“ řekla jsem opatrně. Několikrát se stalo, že když mě nepoznala, to oslovení ji vyděsilo. Necítila se na to být matkou a nejistota v mém hlase její zmatené mysli právě nepomáhala.

Tentokrát zůstala apatická. Přesto jsem se ještě neuvolnila. Každým okamžikem se její chování mohlo prudce změnit. Dnes ale měla dobrý den. Nezaslouženě dobrý.

Ostražitě jsme se navzájem pozorovaly. Kýčovité nástěnné hodiny pomalu přežvykovaly každou minutu. I dnes jako bych se znova musela rozhodovat, jak se k ní chovat. Nejostřejší hrot nenávisti jsem dávno dokázala otupit, ale hořká pachuť plynoucí z vědomí, že i ten pitomý nádor si nejspíš vyvolala jen proto, aby unikla před mými výčitkami, před zodpovědností, ta v její blízkosti hutněla a stávala se skoro nesnesitelnou. Syndrom zrazeného dítěte, říkala doktorka Kate.

Já už ale nejsem dítě, doktorko.

O to je to horší, Madison. Jako byste teď s odstupem a bez možnosti zasáhnout sledovala děvčátko Maddie a viděla všechna ta příkoří, nevšímavost a později zášť vaší matky.

Chtěla bych to jen pochopit. Nepotřebuju jí odpustit, protože ona si myslí, že jí nemám co odpouštět.

Takovou věc nelze pochopit, Madison. Je to skoro existenciální otázka. Jsme schopní přijmout fakt, že opravdové, neředěné zlo může vstoupit i do našeho života? A pokud to přijmeme – uneseme to, Madison?

Unesete to, Maddie?

Matka se nespokojeně zavrtěla. Znala jsem ten výraz. Zlobilo ji, že neví, co si má o mé přítomnosti myslet.

„Já tě znám,“ řekla nakonec vítězoslavně.

„To jsem ráda, mami. Jsem Maddie a přijela jsem tě navštívit.“

Samozřejmě ignorovala, co jsem právě řekla. Usilovně se snažila neopustit tu slabou souvislou nit, díky níž mě právě poznala.

„Ty patříš k Philovi,“ rozzářila se spokojeně. „On nepřijel?“ zamračila se vzápětí a zamžourala na zavřené dveře.

„Ne, mami, Phil nepřijel. A už nikdy nepřijede. Protože kdyby přijel, tak bych ho musela zabít.“

Kapitola 5

Ze zpáteční cesty jsem si nic nepamatovala. Úlevnou prázdnotu ale jako vždycky provázel její nepříjemný vedlejší produkt – dunivé bušení, které se ze spánků protlačilo do celé hlavy; jako bych se stala jediným nechtěným posluchačem festivalu šílených bubeníků, kteří už sami dávno ohluchli.

V okamžiku, kdy jsem roztřesenýma rukama odemkla dveře a překročila práh domu, se bolest přiblížila k hranici snesitelnosti. Na vteřinu jsem se zastavila a rychle zvažovala, který záchranný prostředek použiju tentokrát. Vidina nastávající neděle mi rozhodování usnadnila. Budu mít dost času se ze všeho vyspat. Z migrény i z léčby.

Potmě jsem tápala ke schodišti. Světlo bylo to poslední, o co jsem v tu chvíli stála. I když se ale zdálo, že každá částečka mého vnímání už je plně soustředěná na bolest, moje instinkty fungovaly dál.

Pánský parfém. Nezvyklá značka cigaret. A ještě něco. Povědomá vůně, kterou jsem ale nedokázala přiřadit ke konkrétnímu člověku.

Vrátila jsem se zpět ke dveřím do obývacího pokoje. V místnosti svítila malá lampa vedle televize. Na stolku před sedačkou stála dopitá lahev, dvě skleničky a přetékající popelník. Rozeznala jsem Kimberlyiny červeně okroužkované filtry od těch čistých, cizích, kterých bylo mnohem víc. Přes křeslo někdo přehodil koženou bundu. Kim si domů často vodila chlapy, ale většinou s nimi rovnou zapadla k sobě. S tímhle si dala záležet. Spojilo se mi to s její dokonalou přípravou a tajnůstkářstvím. Nezajímalo mě, koho se rozhodla ulovit, jen jsem doufala, že ráno nezaberou koupelnu na moc dlouho.

Zhasla jsem lampu a vydala se do kuchyně. Přivřela jsem oči a vzala si z lednice lahev vody. Pak jsem konečně zamířila zpátky ke schodišti. Než jsem se ale dotkla zábradlí, ozvala se v patře nade mnou ostrá rána. Před očima se mi roztančila fialová kola. Ten devastující zvuk znásobil dojem, že moje lebka je ze skla a v příští vteřině pravděpodobně praskne.

Zavrávorala jsem a instinktivně hmátla po konci zábradlí. Okrajově jsem vnímala, že ty necitlivě zavřené dveře spolkly Kimberlyin vzteklý hlas. Na chodbě se rozzářilo světlo a hned potom se schody rozvibrovaly rychlými kroky. Přesně jsem si uvědomila, kdy mě zaregistroval; jeho kroky okamžitě zpomalily a ztěžkly.

Rychle jsem zamrkala, abych aspoň trochu rozehnala barevnou clonu bolesti. I tak jsem ho mnohem dřív cítila a slyšela, než doopravdy viděla.

Když promluvil, bylo v jeho hlase překvapení. A taky hořkost a náznak sarkasmu.

„Dobrý večer, Madison. Tak vy s ní vážně bydlíte.“ Cítila jsem se dezorientovaná. Nechráněná. Z barevné slepoty začala pomalu vystupovat jeho silueta. Chtěla jsem ho poslat do háje, ale bála jsem se, že když promluvím, můj migrénou sevřený žaludek to dnes poprvé nezvládne.

„Není vám špatně?“ zeptal se s lhostejnou obavou cizího člověka. „Jste opilá,“ konstatoval posměšně. Reagoval tím na němý a pomalý pohyb mých úst – chabý pokus promluvit. „Slečna Strohá si v sobotu večer dala do nosu,“ uchechtl se. „No, aspoň malý důkaz, že jste doopravdy člověk.“

Už jsem dokázala rozeznat jeho výraz. Zůstával naprosto nečitelný. Kdyby mě nápor bolesti na chvíli neoslepil a já intenzivněji nevnímala jen jeho hlas, asi bych ho znova zařadila do svého týmu bezcitných. Tak nebo tak – emocionální schopnosti Matta Wheelona byly to poslední, co jsem ve své situaci chtěla řešit. Další jiskřivý výbuch v týle mě přinutil zalapat po dechu. Zábradlí v mých křečovitě ztuhlých prstech zapraskalo. Wheelon se po něm překvapeně ohlédl. Uvědomovala jsem si, že stojí příliš blízko, ale netroufala jsem si vzdát se své opory a poodstoupit od něj.

A mělo být hůř. V příštím okamžiku zmenšil vzdálenost mezi námi na úroveň, při které bych jindy potřebovala papírový pytlík. Lehce seskočil na poslední schod, natáhl ruku a vzal mě za bradu. Natočil můj obličej k sobě a pozorně v něm zapátral. Chtěla jsem se mu vytrhnout, ale místo toho jsem ho instinktivně použila jako další opěrný bod. Naklonil se ke mně a několikrát opatrně vdechl vzduch u mých rtů.

„Nejste opilá.“ Zdvořilý zájem se změnil ve skutečný. „Vám je vážně zle.“

„Postřeh,“ zasípala jsem konečně. Vzal mě za loket a chystal se mě odtáhnout do obýváku. Pomalu, ale důrazně jsem zavrtěla hlavou. Nerozhodně se podíval nahoru, ale vzdálený zvuk sprchy ho zřejmě uklidnil.

„Pomůžu vám do postele,“ řekl tónem, který nepřipouštěl debatu. Napadlo mě, jestli už začíná přejímat Dekkerovy způsoby, nebo má panovačnost vrozenou. Byli koneckonců příbuzní.

Když mě vzal kolem pasu, automaticky jsem se odtáhla. „Šššš,“ přejel mi rukou po zádech, jako by uklidňoval štěně, které se v panice drápe pryč z cizích dlaní. „Bude to v pořádku,“ zašeptal.

Než mi došlo, že se snaží být tiše kvůli Kimberly, znechuceně jsem na něj vyjela: „Neříkejte to!“ Můj hlas se v nočním tichu nepříjemně rozlehl a rychle mi narazil zpět do třeštící hlavy. Znova jsem zavrávorala. Samozřejmě jsem reagovala přehnaně, jenže ta věta v kombinaci s jeho trochu zadýchaným šepotem…

Wheelonova tvář se ale ani tentokrát nepohnula. Jen lhostejně pokrčil rameny, stiskl mě pevněji a nahoru mě v podstatě vynesl. I když jsem mu visela na boku, pohyboval se tak rychle, že jsem se znova musela soustředit na svůj žaludek. Teprve zapraskání plastové lahve, kterou jsem stále svírala v ruce, mě trochu probralo.

Nahoře nebylo z čeho vybírat – vlevo Kim, vpravo já. Bez sebemenšího zaváhání vešel do mé ložnice. Byla jsem mu vděčná, že nerozsvítil stropní světlo – posadil mě na postel, natáhl se k lampě na nočním stolku, ale než stiskl vypínač, postavil ji na podlahu. Ani jsem nemusela zavírat oči.

Narovnal se a chvíli mě nerozhodně pozoroval. „Nějaké léky? Doktor? Cokoli?“ Prohrábl si vlasy tím svým nedospělým způsobem a trpělivě čekal, jestli ze mě něco vypadne. Pokud jsem domů dorazila na hranici toho, co se dalo snést, aniž bych kvílela bolestí, právě teď jsem se ocitla za tím trapným mezníkem. Zkroutila jsem se do klubíčka a pokusila se zaskučení ztlumit polštářem.

„Maddie, vy mě fakt děsíte,“ naklonil se ke mně znova. „Je to migréna, nebo něco horšího? Zabírají vám prášky?“ Sotva jsem vnímala, když začal prohrabovat mou poličku s léky. V tu chvíli mi bylo úplně jedno, že se seznámí s kompletní sbírkou mých antidepresiv.

Po pár minutách se ke mně obrátil s prázdnýma rukama a bezradným výrazem.

Udělala jsem další rychlé rozhodnutí. To horší už viděl. Opatrně jsem se nadechla, abych ovládla nutkání zvracet, a řekla tiše, ale pevně: „Prádelník, předposlední zásuvka. Je to úplně vzadu. Rychle.“ Když si o deset vteřin později dřepl k nočnímu stolku a rozložil na něj balíček se vším potřebným pro ubalení jointa, přistihla jsem se, že mě doopravdy zajímá, jestli si i teď udrží odstup. Zřejmě ale nebyl imunní vůči absurditě celé situace, protože se krátce uchechtl. Pak bez řečí a velmi zručně připravil můj osvědčený lék.

Tentokrát se mi ulevilo až při třetím šluku. Automaticky jsem mu jointa podala. Ušklíbl se a s přivřenýma očima si potáhl. Když o pár vteřin později vydechl trochu voňavého kouře, usmíval se. „Máš celkem slušný matroš, Hortonová. Jsi samé překvapení. Ale pokud ti to pomáhá na tu pitomou migrénu…“ Nečekal na odpověď. Možná proto ji dostal.

„Nepomáhá mi to jenom na migrénu. Kdysi mě to zachránilo. Jsou věci… No prostě s něčím si musíš vždycky nakonec nějak poradit sám. Ale s dobrou trávou si můžeš chvilku orazit. Chvilku prostě úplně vypnout.“ Překvapeně zvedl obočí; nepřestával se ale usmívat: „Nějaká upovídaná, ne?“ Trhla jsem rameny a pohodlně se uvelebila do polštářů.

„Nezeptáš se, co jsem tu dělal?“ Uvědomila jsem si, že mám zavřené oči. Neotevřela jsem je, jen jsem zavrtěla hlavou. „Jsi divná, Hortonová. Nejdřív jsem si myslel, že na mě zkusí nasadit tebe. Ale Kimberly? Proč ta? Vážně si James myslí, že jsem takový chudák? Jenže ty jsi jeho, to už mi došlo.“ Prudce jsem otevřela oči. Napůl ležel v křesle, nohy přehozené přes boční opěrku a zíral do stropu.

„Já nejsem ničí,“ opravila jsem ho. Znělo mi to tak dobře, že jsem dostala chuť to zopakovat. „Já nejsem ničí. Nepatřím mu. Nepatřím nikomu.“

Kdy se to stalo? Mně se přece líbilo patřit Jamesi Dekkerovi. Proč jsem to teď popírala, a dokonce tomu věřila? Ten nový objev a pocit z něj pramenící jsem si chtěla promyslet a užít sama. Neměla jsem potřebu probírat to s Wheelonem. Musela jsem se ovládat, abych ho neposlala pryč. Rozhodla jsem se nějak své prohlášení zamluvit: „Jenže ty ses s Kimberly vyspal. Takže se Dekker vlastně celkem trefil.“

Zůstal ve stejné pozici, jen ke mně stočil pohled. Úsměv byl pryč, pozoroval mě stejně chladně a upřeně jako předtím pod schody. Nakonec se narovnal, líně se protáhl a pomalu se postavil. „To je vlastně fakt, slečno Hortonová. Jsem ubožák, který si to rozdal s první Dekkerovou nastrčenou kurvičkou. Teď mi nezbývá než doufat, že jsem v extázi nevykřikoval něco, co by proti mně můj drahý… bratr“ – znova se jedovatě uchechtl – „mohl použít.“

Přišel k posteli a naklonil se ke mně: „Myslel jsem, že jsi stejný magor jako James, Maddie. Ale když se tváříš takhle, řekl bych, že jsi na tom mnohem hůř. Takže zřejmě udělám dobře, když tobě šukání nenabídnu. Díky za neplánovaný pozvání na tuhle skvělou trávu,“ kývl hlavou ke stolku. „Nezapomeň si vyvětrat. Předpokládám, že o tom Kimberly nemá ani ponětí. Uvidíme se v pondělí,“ dokončil už mezi otevřenými dveřmi.

V noci na pondělí přišla obleva a město do rána plavalo. Cestou k autu jsem se snažila vyhýbat ostrůvkům čvachtavé břečky. Kimberly je přeskakovala a při každém mokrém doskoku zanadávala. V garážích pod budovou Dekker Company jsem Kim vysadila u výtahu pro řadové zaměstnance a sama zajela dál – k výtahu určenému pouze pro Jamese. Já ho používat musela – nezastíral, že moje vůně zkoncentrovaná v těsném prostoru ho vzrušuje.

Uviděla jsem je dřív, než jsem zastavila. Stáli u Jamesova auta, řidič byl pryč, a očividně se hádali. Když mě zaregistrovali, přešli k výtahu a už mlčky na mě čekali.

„Dobré ráno,“ pozdravila jsem a použila svůj osvědčený pohled někam mezi krk a klíční kost. I tak jsem si uměla přesně představit jejich výrazy.

Wheelon něco zahučel, Dekker se nenamáhal.

Kabina byla opravdu těsná. Abych aspoň trochu oklamala sama sebe a hlavně svou fobii, otočila jsem se k nim zády a namáčkla se obličejem ke stěně. Jenže Mattovi byla zřejmě Dekkerova blízkost protivnější než moje, a tak se vzápětí ocitl vedle mě a zíral do stejné stěny jako já, jen o pár centimetrů dál. Téměř se mě dotýkal loktem; když jsem nepřirozeně stáhla ruce před sebe, abych tomu zabránila, James se za našimi zády spokojeně zasmál. Matthew se ale ani nepohnul, jen se dál strnule díval před sebe.

Jamesův smích ještě nedozněl, když jsem ucítila jeho ruku, jak se mi zezadu noří do vlasů. V panice jsem zadržela dech. Dekker se mě nikdy nedotýkal před jinými lidmi a i v soukromí byl náš fyzický kontakt omezený na doteky, které přímo souvisely se sexem.

Teď si pomalu namotával moje vlasy kolem zápěstí, a když se dostal až k hlavě, prudce zatáhl. Donutil mě sklonit hlavu k rameni. Políbil mě na krk. Pomalu a nepřirozeně jemně. Teprve potom začal uvolňovat sevření.

Když jsem se narovnala a konečně nadechla, zachytila jsem v lesklé nerezové stěně Wheelonův upřený, prázdný pohled.

Vzápětí výtah s mírným cuknutím zastavil.

Dekker musel kvůli stísněnému prostoru vystoupit první. Než jsem se otočila, abych mohla rychle vyjít za ním, Matthew se ke mně naklonil a zašeptal jediné slovo: „Nikomu?“

Kyleův rozchod se Sarou se stal zprávou dne. Propíraly se různé možnosti; jen Kyle, Dekker a já jsme ale znali pravý důvod. A jen já nejspíš dokázala odhadnout, jak to bude s Kyleovým milostným životem vypadat v příštích týdnech, měsících, letech.

Teď ho čekalo krátké období čerstvé a ostré bolesti, kdy nedokáže snést něčí dotek. Pak přijde opačný extrém – sexem s kýmkoli si bude chtít dokázat, že jeho mužnost neutrpěla, že je schopný normálně fungovat, normálně žít. Dál… Ne, na to jsem zatím myslet nechtěla.

Stavil se za mnou v polední pauze. Často si nechával posílat steaky z luxusní restaurace přes ulici a občas si pro mě došel – věděl, že jídlu moc nedám, ale když mi oznámí jako hotovou věc, že na mě u něj v kanceláři čeká připravená porce, tak se nechám přemluvit.

Jedli jsme bez jeho obvyklých sexistických narážek; vlastně jsme celou dobu mlčeli. Zdálo se, že i žvýkání a polykání ho stojí příliš mnoho sil.

Když jsem se po jídle zvedla, křečovitě se na mě usmál a začal se omlouvat, že s ním není zábava. Moje reakce byla prostá – z kapsy saka jsem vylovila připravenou malou obálku s dávkou úlevy.

„Tohle pomáhá. Nesmíš to přehánět, ale je fajn prožít někdy večer s lehkou hlavou.“ Vyjeveně nakoukl dovnitř a pro jistotu přičichl. Poznala jsem, že se mu chce znova brečet, ale nedovolil mi utéct. Udělal dva dlouhé kroky a objal mě, jako by zadoufal, že zrovna já bych ho mohla vytáhnout z té bezedné, páchnoucí tůně. Pokusila jsem se mu vykroutit, ale jeho mohutné tělo mě úplně obklopilo. V tu chvíli se za mnou otevřely dveře. Bez předchozího zaklepání. Jen jediný člověk tu byl dost arogantní na to, aby k někomu takhle vrazil.

„Shuforde? Tobě ta lekce nestačila? Potřebuješ další?“ Dekker byl v nevýhodě. Necítil, jak Kyle strnul a jak se mu v těle napnul každý sval. Neviděl zblízka, co udělalo pochopení s jeho očima. Kdyby to všechno cítil a viděl, okamžitě by zmlknul, ale on místo toho pokračoval: „Za deset minut u mě,“ vyštěkl a zmizel.

Kyle se na mě podíval a stejným tónem, kterým mě zval na oběd, prohlásil: „Já ho zabiju, Maddie.“ Neměla jsem důvod o tom pochybovat.

Kapitola 6

Týden po Kyleově náhlém odchodu z Dekker Company konečně proběhla dlouho odkládaná tiskovka, na níž byl oficiálně oznámen nástup Matthewa Wheelona do vedení společnosti a jeho skutečný podíl ve firmě.

Dekker odmítl běžnou variantu, při níž by s Matthewem seděli vedle sebe za stolem; v pronajatém salonku hotelu Imperial Palace nechal připravit pouze dva obyčejné řečnické pultíky – dost blízko u sebe, aby to nevypadalo, že si od Wheelona drží odstup, zároveň dost daleko na to, aby vyslal jasný signál, že žádné opravdové rovnocenné partnerství nepřipadá v úvahu. Přečetla jsem strohé prohlášení, které připravil Simon a schválil Dekker. Wheelon o jeho existenci neměl tušení. Po dočtení jsem oznámila, že na otázky je vyhrazeno dvacet minut.

Zhruba v polovině vymezeného času se ve druhé řadě zvedla štíhlá ruka. „Nancy Prathová, Chicago Journal. Pane Dekkere, při vší úctě, jste známý svým výrazným individualismem. I to, že je nakonec Dekker Company akciovou společností, je považováno za zázrak a všichni víme, že podíl akcionářů je takový, aby vaše postavení neomezeného vládce nemohl nikdo doopravdy ohrozit.“ Drobná brunetka četla tu šílenost z připravených poznámek. Ani na okamžik od nich neodtrhla oči. Pokud by to udělala, patrně by rovnou vyklopila svou otázku a vzdala se svého příliš odvážného úvodu. I ti, kteří Dekkera neznali tak dobře jako já, z jeho postoje vyčetli jasnou hrozbu. Zavři už pusu, káčo, zkoušela jsem jí vsugerovat na dálku. Samozřejmě tvrdohlavě pokračovala:

„Jak se nyní vyrovnáte s faktem, že pan Wheelon, oficiální vlastník totožného podílu, bude o všem rozhodovat spolu s vámi? Že bude možná dokonce prosazovat vlastní představu o směřování a vedení společnosti? Plánujete nějaké dělení kompetencí? Nebo prostě bez podpisu toho druhého neprojde nic?“

Sál zašuměl vzrušením. Tohle chtěli vědět všichni, ale nikdo neměl odvahu zeptat se přímo. Sice si klepali na čelo a ušklíbali se nad tím, že to naivní stvoření bude do večera bez práce, ale její zaměstnavatel zřejmě věděl, co dělá. Takové dítě mělo právo na přešlap; zároveň ji šéfredaktor mohl bez problémů obětovat, a zajistit si tak i do budoucna vstup na tiskovky Dekker Company.

Dekker se zhluboka nadechoval, aby získal dvě vteřiny navíc, ale k překvapení všech ho Matthew předběhl. Do té doby dostal příležitost odpovědět jen na dvě tři bezvýznamné drobnosti ze svého osobního života – jakou školu vystudoval, jestli má rodinu, jak změní nástup ve firmě jeho dosavadní způsob života. Odpovídal stručně a vyhýbavě. Zato teď promluvil hlasitěji a důrazněji, než bych si u něj uměla představit. Dekker se k němu překvapeně otočil a s pootevřenými ústy na něj zíral.

„Děkuju za dobrou otázku, slečno. Tím, že jsem ji panu Dekkerovi tak trochu sebral, i když byla jasně směřována jemu,“ pootočil se a s lehce ironickým úsměvem naznačil Dekkerovi omluvu, „bych vám rád předvedl, že už teď jsme rovnocenní partneři se vším všudy. Samozřejmě mě čeká spousta práce, než do všeho proniknu“ – všeho zdůraznil takovým způsobem, že se James na okamžik nakrčil, jako by se na něj chystal skočit –, „ale od prvního okamžiku mého nástupu jsou veškerá rozhodnutí týkající se řízení společnosti konzultována i se mnou. Neděje se nic, o čem bych nevěděl.“ Znova krátký, ale pevný pohled na Jamese. „Vaše úvaha o osobnostních rysech pana Dekkera, slečno, byla naprosto irelevantní, takže ji, myslím, můžeme přejít. Abych to shrnul – Dekker Company nemění svůj název, ale velkou kancelář jsem jistě nedostal proto, abych tam hrál minigolf a střídal to s počítačovými hrami. I když –“ našel mě očima, usmál se a prohrábl si vlasy – „nevylučuju, že některou z těchto aktivit si občas dopřeju místo oběda.“

Musela jsem se rychle kousnout do rtu, abych se neusmála. Na okamžik mi bylo Jamese skoro líto. Najednou vypadal opotřebovaně a se svým nepřátelským pohledem se tak moc nehodil k Wheelonově bezelstné upřímnosti. Bezmyšlenkovitě si trochu povolil kravatu, jako by se mu špatně dýchalo, i když klimatizace pracovala naplno. Matt s ledabyle uvázanou kravatou rovnou přišel – i dnes vypadal jako student, který si oblek jen někde půjčil.

Dva ze spřátelených novinářů se pokusili servilními a zbytečnými otázkami nahrát Dekkerovi na smeč, která by rychle zvedla jeho náladu a sebevědomí, ale příliš se nechytil. Jeho jindy ostrá slova se rozplizla do bezobsažného plácání. Někteří z přítomných se ani neobtěžovali tu „vatu“ nahrávat nebo si dělat poznámky.

Minutu před vypršením limitu na mě Dekker kývl. Nadechla jsem se, abych novinářům poděkovala a požádala je o zaslání článků a fotografií k aspoň formální autorizaci. Několik rukou se ještě netrpělivě třepotalo ve vzduchu, ale ignorovat je jsem uměla už dávno. Wheelon mě výmluvným gestem zarazil v polovině mé naučené fráze a ukázal na naivku, ze které dnes nečekaně udělal hvězdu. Široce a naprosto neprofesionálně se usmála; vypadalo to, že snad nadšeně zatleská.

„Pane Wheelone, odpusťte, pořád se spekuluje o vašem příbuzenském vztahu s panem Dekkerem. Můžete to prosím nějak upřesnit?“

Matthewova nečitelnost pro mě nebyla novinkou. Jeho tvář zůstala beze změny, jeho oči, kvůli jejichž matné prázdnotě jsem si ho hned při našem prvním setkání zařadila do stejného vesmíru ztracených, ve kterém jsem se bezcílně potácela i já, ani teď nezískaly žádný výraz.

Přesto…

Nádech, který pohnul klopami saka na jeho hrudi. Vlasy, které nechal být, i když mu znova spadly do čela. Pleť, která nepatrně zbledla. Ta malá holka se dostala velmi blízko k něčemu zásadnímu, a samozřejmě o tom neměla ani tušení.

Tentokrát vzal Dekker slovo Mattovi, a tím aspoň trochu opravil svůj pošramocený obraz neohroženého samovládce: „Pan Wheelon patří k větvi vzdálenějších příbuzných naší rodiny. Ale můj otec k nim měl – zvláště jako dítě – velmi blízko. Nebudu popírat, že část jeho závěti, v níž tak velký podíl v Dekker Company odkázal po dosažení čtyřiadvaceti let panu Wheelonovi, mě překvapila. Ale jistě měl své důvody a já je rozhodně nebudu znevažovat nebo zpochybňovat. Bezvýhradně se shodujeme na tom, že naším společným cílem je prospěch Dekker Company, jejích akcionářů a zaměstnanců…“

Dekker ještě chvíli pokračoval, ale já už ho nevnímala. Mattovy oči se znova zatoulaly ke mně. Možná čekal, že uhnu pohledem, ale nedokázala jsem se k tomu přinutit. A pak, na malý okamžik, jeho maska spadla. Zahlédla jsem bolest, ponížení a zoufalství, které vzápětí vystřídal úšklebek. Teď už jsi spokojená? ptal se němě. Teprve pak jsem se odvrátila.

Nenaučila jsem se nést vlastní bolest – prostě jsem se s ní tak nějak protloukala ze dne na den. Pokoušet se dělat něco s cizí bolestí bylo rozhodně za hranicí mých možností.

Teď už jsem nepochybovala, že se od něj musím držet dál.

Po skončení tiskovky jsem zašla na obchodní oddělení hotelu podepsat účet a dohodnout se na další akci. Z kanceláře správy se k recepci a východu procházelo přes hlavní hotelový bar. V tuhle hodinu tam sedělo jen pár obchodníků nad kávou – buď s novinami, nebo otevřenými laptopy.

Matta Wheelona bych nejspíš přehlédla, ale upoutal mě prudký pohyb, jímž do sebe obracel obsah sklenky. Zazmatkovala jsem. Kdybych znova rychle sklonila hlavu a prostě prošla za jeho zády, pravděpodobně by mě nezaregistroval. Já ale na okamžik zpomalila.

Všiml si mě a mávl na mě stejným způsobem, jakým se přivolává pomalá obsluha. Rychle jsem se zkoncentrovala – je to koneckonců jeden z mých šéfů – a udělala těch pár překvapivě těžkých kroků k jeho židli.

Naklonil se ke mně stejně jako před více než týdnem pod schody v mém bytě. A i teď se uchechtl. Ucouvla jsem před pachem whisky. Stihl se opít za slabou půlhodinu?

„Dáš si se mnou, Maddie?“ ukázal bradou k řadě lahví v chromových závěsech. Zaskočil mě. Od toho sobotního večera mě poprvé oslovil jménem. Nechtěla jsem se smířit s tím, že mě to znervózňuje. Celá tahle situace mě znervózňovala. Navíc – za hodinu jsem měla schůzku s Dekkerem v jednom z našich hotelů.

Na pár vteřin jsem zavřela oči. Najednou jsem si připadala strašně unavená. Došlo mi, že nemám sílu ani náladu na složitou analýzu svých pohnutek a nakonec jsem prostě přikývla. „Dám si vodku. Čistou, dvojitou,“ upřesnila jsem směrem k barmanovi, který se bleskově přesunul k nám. Wheelon spokojeně mlaskl: „Po večerech hulíš a v pracovní době chlastáš? Maddie, Maddie, nepřestáváš mě překvapovat.“

„Pozval jste mě,“ pokrčila jsem rameny. Odmítala jsem reagovat na jeho snahu o uvolnění atmosféry. Opatrně jsem se zapřela o spodní část barové židle – na vysokých podpatcích jsem si nikdy příliš nevěřila – a chystala se vytáhnout nahoru. Vzal mě za loket – znova mi to připomnělo tu divnou sobotní noc – a na okamžik mě přidržel.

„Díky,“ vysmekla jsem se mu, sotva jsem dosedla. Jeho ruka zůstala chvíli trčet v prostoru mezi námi. Pak ji rozpačitě odtáhl a přejel si s ní přes čelo, jako by chtěl zahnat nějakou protivnou myšlenku. Obklopilo nás nepříjemné ticho, jenže kromě pracovních záležitostí mě napadaly jen věci, o kterých jsem s ním nemohla, a hlavně nechtěla mluvit. Děsilo mě ale, že on tyhle zábrany nemá. Že každou chvíli vytáhne nějakou neomalenost. A tak jsem nakonec vyhrkla první nesmyslnou otázku, která mi bleskla hlavou, jen abych ho předešla.

„Co Kimberly, nabídnete jí to místo? Byla by šťastná.“

„Jaký místo?“ zamračil se frustrovaně. Mohl by se opíjet častěji, napadlo mě. Jeho sebekontrola se zřejmě utopila ve whisky a byl teď čitelný jako malé dítě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hříšníci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.