O MĚSÍC POZDĚJI

1

13. května 2081, 00:05

Celý den byl jako v náruči morbidně obézního chlapa. Těsno, horko, vlhko a zápach po zapařených žížalách z rybářovy brašny. Směsice skutečně nepříjemných pachů. Koule měla sice mnoho kladů, ale nebyl to žádný Hilton. V poledne na nás zaútočili obři sabotážníci. Ne přímo. Nejdříve se schovávali ve vysoký trávě. Ano, konečně. Viděl jsem měsíční trávu, o který psal Wells. Rostla rychle a dosahovala neskutečný výše. Konečně, po tolika letech, kdy ji schovávali před očima lidí. Pak ti termiti odhodili pláště, který zhoršovaly jejich viditelnost, a vzali náš wóz útokem. Campbell otevřel okenici na poslední chvíli, ale start se stejně nezdařil. Cavorit, látka s antigravitačníma účinkama, kterou roleta obsahovala, nefungovala. Spíš nefungovala samotná roleta, zasekávala se právě o tu okenici.

„Do koule, smršťuje to sílu dovnitř. Co dělám, ať dělám, nepustí to do Měsíc, ale insajd, eh, dovnitř, a to není gud. Může to narušit okenice ostatní. To přinejmenším. Musím jít ven a to opravit, jinak se taky stát může, že implodovat.“

„Implodo..., co?“ zněla moje nechápavá otázka. „Co má co společnýho přerušený těhotenství s naší situací, ty Ajnštajne?“

Vzniklým výhledem jsem se s obavama podíval ven. Kupodivu nebylo nic vidět. Všude mlha jak v továrně na doutníky, jen tu a tam se mým očím podařilo něco zahlídnout.

Teď mi to došlo. Mlha na Měsíci? Co je to za blud? Že by to bylo tou trávou? Že by to ti pošuci kouřili? Nebo že by se tu místy tvořil vzduch? Přece by nám americká vláda nic netajila. Ale ne. Někdy si sám sobě přijdu děsně sarkastický.

„Nemůžeš jít ven, nemáš skafandr, tady na povrchu je to trošku jinší než uvnitř, víš? Otevřeš ty dveře a oba jsme v tu chvíli tuhý jak bradavky po koupeli,“ vysvětlil jsem sebejistě, i když mě cosi mátlo.

Campbell mi na to odpověděl jen tolik, že někdo to opravit musí, jinak nikdy neodstartujeme. Pak bezradně dál lomcoval ovládáním rolet. Ruce měl jak kleště na salát, nemohl jsem se na to koukat a zkusil to sám.

Malou škvírou vidím, že už se k nám řítí první mravenčí obludy. Jemným, ale opravdu jemným pohybem jsem přitáhl hlavní páku a pak s ní prudce škubl dopředu. V nejposlednější chvíli nás to odhodilo několik metrů dopředu. Mravenci se po sobě nevěřícně podívali a znovu se rozběhli. Jejich eskadra smrti měla být konečným řešením. Tu radost jim ale neudělám. Zkusil jsem znovu stejný manévr. Zase nás to kus odhodilo. Až na samý konec kráteru. Řekl jsem Anglánovi, že se musíme takhle vyškrábat nahoru, kde budeme mít víc času ovládnout řízení koule. Mravencům by ten vejšlap mohl nějakou dobu trvat.

Položil svou ruku na mou. „Teď!“

Jemně jsme přitáhli a prudce škubli pákou. Byli jsme jak duo sehraných gayů. Roleta zachrochtala a my vystřelili svižně nahoru. Jakmile jsme míjeli náhorní plošinu, přitáhl jsem vedlejší roletu a to nás šouplo na rovinku, vrchol kráteru. Byli jsme z toho venku.

Ani jsme si nevšimli, že máme na prdeli přicvaklýho mravence. Cavorit byl tak silný antigravitant, že tíha vetřelce nebyla vůbec znát.

Bylo nám do smíchu, ale uvědomovali jsme si, že ještě nemáme vyhráno. Vlezl jsem si pod páky a trochu to prozkoumal. Podařilo se mi zavrtat až dovnitř mezi ozubený kola. Tahle technologie mi byla dost neznámá, ale v principu šlo o jednoduchý systém převodů pohybu.

Zrovna když jsem si říkal, jak je na prd bejt v tom zaklíněnej, se Selenit, který byl naším černým pasažérem, probral z šoku a hned se na nás zuřivě vrhl. Musel se do naší koule někde nahoře zakousnout. Nadzvedl nás a nesl ke kraji kráteru. Začal jsem nadávat jak špaček už jen proto, že mi spadl šroubovák dolů do systému těch pitomých páček. Poznání hrůzyplný situace bylo ale mnohem horší. Ten hajzl s náma třásl jak vzteklej. To si nás asi spletl se sněžící koulí nebo co. Místo sněhových vloček nám uvnitř lítalo vše, co nebylo připevněný. Já s hlavou stále zastrčenou ve skříňce s pákama jsem dostal těžkou bichlí do břicha. Campbell to musel dostat buzarem do hlavy, protože řval taky na celý kolo. Podle pohybů nám došlo, že nás vetřelec donesl zpátky na kraj kráteru, aby nás shodil svejm kamarádům. Tam se to pod ním muselo utrhnout a všichni jsme padali dolů, zpátky k místům, kde dnešní den začal.

„A dost!“ zapřel jsem se a vyhoupl se ven. Odneslo to moje ucho. Sedřel jsem se o kraj skříně. V návalu vzrušení to ani nebolelo. Rychle jsem popadl páku rolety naproti a pohodlně ji posunul o jeden zub hybnýho kolesa. Koule se ihned zastavila. Bylo to asi tři metry před dopadem. Campbell i já jsme se rozplácli na stěnu. Zlomilo mi to nos, on ztratil vědomí.

Útočící mravenec byl pořád zacvaklý do naší koule. Houpal se na ní jak sopl ve větru. Patrně se ji snažil stáhnout dolů. Sílu měl, což o to, ale odpor antigravitantu byl silnější.

Jestli se nepustí, vezmu ho s sebou.

13. května 2081, 00:14

Je noc. Tráva zmizela. Hmyzoidní dorážeči se shromáždili a vytvořili kolem nás hrozen, v marný touze stáhnout nás dolů. Čert ví, proč nechtějí, abysme odletěli. Mně se podařilo najít šroubovák a dokončit opravu. Zdá se, že už nám nic nebrání v odletu. Ještě počkám, až se Campbell probere, ať z toho taky něco ten lingvista má. Dvě stě let musel na tenhle den čekat jak trotl, tak ať si ho užije.

2

13. května 2081, 10:28

Byli jsme uvězněni v prostoru. Viseli tři metry nad zemí a ani se nehnuli. Seleniti z toho sice měli Vánoce, ale myslím, že na druhý straně mohli puknout vzteky, že s tím nic dalšího nemůžou dělat. Když už se po sobě ti obři vysápali, jen se po kluzkém povrchu šmejkli dolů.

Držel se jen ten jeden zakousnutý. To už musel mít v hubě křeč. Jestli chápal, že každou chvíli vystřelíme do kosmu a on se kvůli zatuhnutí kusadel už nemůže pustit, muselo mu být docela smutno. Aby ne, tvářil se, jako kdyby se zakousl do svý vlastní rakve. Malým výhledem jsem si ho mohl celou noc prohlížet. Oči zvyklý na tmu viděly kožovitý povrch jeho hlavy. Sadu neuvěřitelně silných zubů, malý černý očka, který jemně světýlkovaly. Poblíž rypáčku měl strniště několika chloupků. Když jsem mávl rukou, mrknul. Podle slabýho světýlkování jsem poznal i to, že sleduje každý pohyb uvnitř.

K ránu hemžení mravenců ustalo. Asi sbírali síly na poslední útok za úsvitu.

Campbellovy mdloby přešly nepozorovaně v hluboký spánek. Co se asi tak zdá člověku, který prožil dvě stě let v útrobách Měsíce? Sní jen o příbězích, o kterých se dočetl z Cavorových knih, nebo jsou hlavními postavami jeho snů Seleniti? Čím ho vůbec drželi při životě dlouhých dvě stě let?

Snad si cestou domů najdeme čas, aby mi to všechno povyprávěl. Zatím můžu jen porovnávat s tím, co jsem se dočetl u Wellse.

Prostranství pod koulí se zcela zaplnilo. Během chvíle se tu nashromáždilo aspoň pět set mravenců. Museli přijít ze všech koutů Měsíce. Někteří působili docela cizokrajně i na Selenity. Viděl jsem v tom shluku některý, co byli úplně bílí. Byli tam asi tři několikanásobně větší než ostatní. Opravdu se chystali na poslední útok.

„A tak to zas ne, vy Ferdové,“ brumlal jsem si pro sebe a škodolibě posunul roletku o jeden stupeň. Ladně nás to vyneslo o několik metrů výš. Teď už na nás nedosáhnou ani ti jejich megaobři. Zvláštní pocit bezpečí byl po dlouhý době docela příjemný.

Čas vzbudit kolegu a nadobro zmizet. Nejdřív jsem se ale šel podívat na svýho zakousnutýho kamaráda. Světélkující oči prozrazovaly smutek. Musel si uvědomit, co ho čeká. Podívejme, jak jsou chytrý.

Campbell se trhnutím probudil a rozpačitě se díval kolem sebe. „Fuck off, Alexandře Grahame Belle, já nechci vám dát pěstí!“ vykřikl, ale hned se upokojil. „Promiňte, něco se mi zdát muselo.“

Tím se mi dostalo určitýho vysvětlení. Ušetřil mě dlouhých výkladů o svých snech.

„Je to tvoje mašinka, tak si to odstartuj, ať už konečně vypadnem,“ řekl jsem, otočil se zády a jemným pohybem ruky naznačil zakousnutýmu mravenci roztomilý „pa pa“.

Ostrovan se mužně rozkročil nad pákami, roztáhl ruce, aby dosáhl na obě krajní, a prudce s nimi škubnul. Dvě hlavní rolety se vytáhly nahoru a my svižně vystoupali na orbitu Měsíce. Do hodiny byl jak na dlani. Rozeznali jsme rozbořený tunely i naši stanici. Skutečně byl Měsíc opuštěný. Pomalu se všechno vzdalovalo, až byl vidět jako na pohlednici.

13. května 2081, 11:40

První dojem z letu byl fantastický. Když si vzpomenu, že jsme sem letěli takovou herkou, až z toho pár lidí včetně mě skončilo na ošetřovně, mám zpětně docela vztek. Vozítko pana Cavora plulo velmi klidně.

On už to bude skoro měsíc, ale moc dobře si to pamatuju. Přes to všechno, co jsem tam prožil, patří let na Měsíc pořád k nezapomenutelným zážitkům. Občas si i vzpomenu na tu fešnou sestřičku z ošetřovny, na toho bambusáka, co mi chtěl číst před spaním, i na první setkání se Selenity. Říkám mu osudový.

13. května 2081, 18:31

Jsme ve vesmíru. Máme hlad a žízeň, ale to nás netrápí. K přežití potřebujeme hlavně vzduch. Toho je prozatím dostatek. Campbell se nechal slyšet, že kouli dal do pucu, než přišel s plánem na útěk z Měsíce.

„Co?“ povídám. „A žes nenasbíral aspoň nějakou vodu, ty královský vohráblo.“

„Vodu ne,“ odpověděl mi s šibalským úsměvem a odemkl malou skříňku vedle hlavních pák. Pak mezi nás postavil soudek z tepanýho zlata. „Poctivé víno, neptat se mě, z čeho is, a pij. Čeká nás dlouhá wej.“

3

22. května 2081, 09:42

Od přistání na Měsíci uběhl přesně měsíc. A devět dnů od posledního záznamu v deníku. Nebylo co hlásit. První den jsme se strašně ztřískali z Campbellova měsíčního vína. To byla taková nálož, že jsem byl tuhý dva dny. Vážně by mě zajímalo, co mu tam vykvasilo, že to mělo takový grády. Dneska říkal, že mi to prozradil, ale nepamatuju si to. Slíbil, že mi to jednou řekne znovu. Jediný, co vím, je, že mlel celý dny o svý špíně za nehtama. Žádnou souvislost tu ovšem nevidím.

Odraženi od Měsíce plujeme pomalu vesmírným prostorem a dostáváme se za zenit, kde už bylo potřeba první rolety vytáhnout a stáhnout protější, aby nás to začalo přitahovat k Zemi.

Jinak nuda.

Tak schválně:

První den letu: Chlastačka.

Druhý den letu: Spánek.

Třetí den letu: Spíme dál. V poledne si chvíli povídáme o alternativních koncích druhý světový. Campbell nemá ánunk, o čem to blábolím. Ferdinanda Deesta vůbec neznal. Večer dopíjíme zbytek. Ráno místo snídaně kecáme o ženských.

Čtvrtý den letu: Hlad a žízeň. Večer se dostavily křeče. Campbell poblil páky, tak od tý chvíle si je ošahává sám. Večer řešíme, jestli vznikne zvuk, když spadne strom a není v jeho okolí žádný dřevorubec, který by šel osekat větve.

Pátý den letu: Spíme. Není co jíst ani pít. K večeru jsme se pohádali kvůli tomu, jestli má logiku zaznamenávat cyklus noci a dne, když letíme vesmírem jak dva idioti. Taky jsme se rafli ohledně toho, zda je možný vidět svůj obraz v zrcátku, cestuje-li člověk světelnou rychlostí. Campbell to zakončil myšlenkou, že záleží na tom, kdo tak cestuje, jeho obraz pak bude v tom zrcadle. Makovice vychlastaná. Dal jsem mu pěstí do břicha a šli jsme spát.

Šestý den letu: Campbell slavnostně objevuje druhý barel s vínem.

Sedmý den letu: Chlastačka pokračuje. Vyprávím mu o Vinetůovi s Olčetrhendem.

Osmý den letu: Lituju se, že nemám svůj skafandr, kde bylo zařízení na recyklaci moče. Výsledkem destilace by byl koňak a já bych snáze přežil další den letu. Svedl jsem vinu na Campbella.

Devátý den letu: Spánek a občasný zvracení. Každou hodinu napodobuju zvuky různých zvířat a Campbell musí hádat. Zatím uhádl jen kukačku, blbec.

Dnes už byla zemská orbita na dosah. Moje rodná planeta se vykreslila v celý svý kráse. Tornádo nad Oregonem bylo jasně znát. Bylo to krásný takhle shora. Odpoledne bychom měli překonat Kármánovu hranici, což je hranice, kterou když někdo překoná na cestě od Země, například za vesmírným dobrodružstvím nebo omylem, není pro něj už návratu. Chápal jsem to tak, že to platí i obráceně. Jestliže dosáhneme tohoto bodu naší cesty, už se nám asi nestane, abysme se vraceli zpátky do kosmu. Ačkoliv s cavoritem v roletách by šlo zřejmě všechno. Je to nejdokonalejší loď, co kdy byla sestrojena. I když to vevnitř páchne jako bolavý nohy.

Tolik jsem si sliboval, že mi cestou Campbell povypráví o svým životě, o svým uvěznění na Měsíci, o časech strávených s panem Cavorem, o starých dobách na Zemi a taky mi třeba prozradí něco o mým oblíbeným spisovateli Wellsovi, ale vožral se jak prezident socialistický republiky.

Možná že i kdyby zůstal střízlivý, bylo by to šumafuk, protože namol jsem byl já.

Dneska jsem našel tu knihu, co mě málem přizabila, když s náma třásl ten obří měsíční parazit. Byla to Cavorova kniha plná záznamů. Vypovídala o Měsíci a Selenitech víc, než by kdy mohl můj deník. Tomu říkám náhoda. S tímhle mi každý bude líbat ruce. Tak nakonec na tomhle výletu přece jen zbohatnu!

Málem bych do dnešního záznamu zapomněl říct, jak se daří našemu černýmu pasažérovi, tomu zakousnutýmu. S ním v závěsu musíme vypadat jako Sputnik v horších časech svý kariéry. Pořád žil, ale bylo vidět, že mu není dvakrát do zpěvu. Pche, tam by si mohl zpívat, jak by chtěl, nikdo by ho neslyšel. Hajzlík má ale tuhý kořínek. Aby ne, když může trajdat po měsíčním povrchu v mrazu a bez kyslíku, takovej vejlet vesmírem pro něj nic není. Spíš ho štvala ta křeč v kusadlech, řekl bych. V záblesku jeho svítících očí jsem postřehl jistou škodolibost. Asi ví, co dělá.

Vůbec jsem nedomyslel, co se stane, až s tou hnidou slavnostně přistaneme. Napadlo mě, že bychom mohli provokativně kroužit nad nějakou vojenskou základnou a vyvolat menší paniku. Oni už ho pak vojáci zpacifikujou.

Přiznám se, že s tou kocovinou, co mám po tom měsíčním vínu, mi to moc nemyslí. Připadám si dost zmatený. Navíc mám brutální depresi.

Co jsem to vlastně za vola? Co to s sebou vezu za případ? Dvě stě let starý model Angličana, který navíc umí česky? Který o sobě tvrdí, že se znal s nějakou literární postavou? V čem to letím? Co tady vlastně dělám? Proč tu poletujou ty blitky? Proč se sakra tohle všechno děje? To nemůžu jít jednou normálně do práce? Nemůžu přijít domů, pohladit dcerku po vláskách, nechat si povyprávět, co celý den dělala, políbit se s ženou, zblajznout večeři a naložit se do vířivky za barákem? Nemůžu jednou zajít s chlapama na pívo? Porvat se v uličce? Nemůžu si jít koupit auto? Jít si zaběhat? Jít holce na maturák?

Nemůžu. Sedím tady v tý pitomý konzervě.

Byl jsem pryč na Měsíci… Byl jsem měsíc pryč…

Divný.

Dívám se na Campbella rozmazaným pohledem. Vypadá starší. Oči má úplně vpadlý. Strašný smrad. Všude blitky. Bolí mě hlava. Au. Kde jsem přišel k tý ráně? Co dělá za oknem ten mravenec? Co je to za debila? Musím se jít nadýchat čerstvýho vzduchu.

Musím ven.

Kde je klika? Kde je kurva ta klika? Na co ty mříže?

A kde se tu vzali ti makakové s houslema?

A do prdele!

4

22. května 2081, 16:00

Je to přesně na minutu. Skvělý. Sedm set dvacet hodin pryč z matičky Země. Na chlup měsíc trvající výlet na Měsíc.

Docela rád se vracím. Před pár dny jsem si byl jistý, že se z toho pekla nedostanu živý, natož zdravý, natož abych myslel, že ještě rád uvidím Zemi, tu špinavou hroudu, postapokalyptický vězení, kde člověk člověku je vlkem, kde se všechno rozpadá a chátrá.

Campbell je nervózní jak gama záření před olověným bunkrem. Ten magor si myslí, že asi přistaneme uprostřed Pykadyly sérks, přímo na střechu nějaký drožky, která nás odveze na patentní úřad, nebo co. Chudák žije v děsivým bludu. Nechce si nechat vysvětlit, že za dvě stě let je všechno totálně jinak. Ono už to bylo jinak za padesát let od jeho nehody, natož za dvě stě. On svý myšlení opravdu podřizuje všemu, co znal ze svýho dětství.

Budou ho mít za blázna.

Mě taky budou mít za blázna. Oba nás zabijou hned, jak nás zmerčí.

Sestřelí nás, jakmile uvidí, že máme na kouli přicvaklýho parazita z vesmíru.

Budeme asi muset kecnout někam do jícnu sopky a toho Ferdu spálit, a pak bezpečně zakotvit na nějakým rušným fleku, aby nás hned nesejmuli. Dav čumilů snad ty armádní pičusy zastaví. I když, oni vlastně můžou všechno.

Trochu jsme zpomalili. Stavěl jsem Zemi rolety do cesty. Přitahovala nás strašnou silou. Nechtěl jsem dosáhnout takový rychlosti, abysme shořeli doslova před cílem.

Z nejhoršího jsme venku. Bylo nám horko, to zas jo. Ale nic hroznýho. Campbell to nesl hůř. Nebyl na nic takovýho zvyklý. Celou dobu žil v konstantní teplotě. Dokonce jsem si všiml, že má na něj zvyšující se zemská gravitace neblahý vliv.

Co jsme se hnali přes Atlantik směrem na Evropu, ležel na podlaze a sípal jak astmatik v tropický bouři.

22. května 2081, 17:55

Rozhodl jsem se nakonec pro přistání v Londýně. Jen kvůli Campbellovi. Možná se mu splní sen a stane před svýma lidma jako dávno ztracený syn, jako hrdina, který se vrátil z nedobrovolnýho vyhnanství.

Právě jsme minuli kanál Lamanč, proletěli pod jeho dvěma mega mosty a uháněli cílovou rovinkou přímo na Londýn.

Kupodivu nás nikdo nezmerčil.

To je mi krajně podezřelý. Ale třeba je náš dopravní prostředek tak malý, že ho na těch svých radarech nezachytí.

Asi to tak bude, jinak by už nám za prdelí visely dvě stíhačky. Tohle jsem třeba nedomyslel, ale štěstěna se k nám opět obrátila správným otvorem.

„Přítelíčku, tady naše cesta končí. Pěkně jim všechno pověz, jak to bylo s Cavorem, řekni jim pravdu o Wellsovi. Je to jejich miláček, uvěří ti.“

„Jak končí?“

„Nemůžu s tebou vystoupit. Dneska platí zákony, že jde každýho na místě odstřelit, pokud se volně pohybuje mezi jednotlivejma státama. Já se dotknout jednou nohou Anglie, dostanu kulku do škeble dřív, než řekneš Trafalgár skvér. To jsem ti taky zapomněl říct. Vysadím tě a odletím s miláčkem pryč. Hlavně zachovej paniku!“ pokusil jsem se v poslední chvíli o žert.

Možná bylo lepší udělat to takhle. Musel jsem mu trochu zalhat. On to jistě pochopí.

Já vážně nemůžu běhat po Londýně s tímhle prehistorickým pošukem a klíštětem na kouli. Musím být tajný.

22. května 2081, 19:06

Tohle vše se událo před chvílí. Teď ještě vysvětlím, jak jsem to zařídil sobě, a končím záznam. Pak deník vypnu a odnesu ho v Praze buď na ŘTM – Ředitelství těžby na Měsíci, veliteli projektu SELEN-42, nebo třeba do planetária, to už mi bude docela šumák.

Vím, že bych si mohl vyžrat slávu za objevení mimozemšťanů, za vítězství nad nima, ale taky mě můžou oddělat nebo označit za blázna. Po tom všem se mi najednou nechce procházet martyriem popularity a žvanění v nočních show s nějakýma přemoudřelýma vtipálkama.

Cavorův transportér s emzákem, který byl naštěstí spálený na uhel, takže zůstaly jen tesáky s malým oharkem na konci, pomalu klesal na jedno londýnský náměstí, možná to opravdu bylo to slavný Pykadyly sérks. Viděl jsem, že lidi panikaří, ale v bídě, v který se ocitali, jim asi zas tolik na životech nezáleželo, takže se po prvotním šoku přišli podívat, co se to tam zjevilo za kulatou podivnost.

Bylo vidět, že asi pořád věří na ufony.

Než se Campbell nechal ukecat k vylodění, byli už tam policajti, a místo aby začali zpracovávat dav obuchy, obhlíželi si zvědavě naši poletující konvičku.

Oni asi anglický policajti nejsou takový svině jako ti naši.

Vypadalo to vše nějak podezřele klidně. Campbell dělal hérečku, ale nakonec ty pitomý dveře otevřel. Ven vypadly předpotopní schůdky a on slezl dolů. Čerstvý vzduch mi zamotal hlavu. Ale takovou vůni jsem snad nikdy necítil. To byla paráda. Jako pravý čískejk. Zůstal jsem chvíli trčet ve dveřích a nasával. Někdo mě na tuty vyfotil, to jsem si jistý.

V posledním okamžiku jsem se ještě pořádně porozhlídnul po náměstí a uviděl, jak dva flojdi přikvačili ke Campbellovi a opatrně ho podrželi. Mysleli, že má asi podlomený zdraví, ale on byl jen trochu našrot. Naproti na obchodě byl zřetelný nápis SINCE 1977. „No, pěkný, no,“ řekl jsem si. „To se jen tak nevidí. Všechny reklamní bannery se přeci po revoluci zničily, nebo?“

„Tak čau, ty anglická hlavo,“ zahalekal jsem namistrovaně a odstartoval. Policajtům to shodilo legrační čepky. Pár lidí mi zamávalo. Někteří si ten můj létající cirkus fotili.

Srandovní jsou ti Angličani, to jo. Jako komik Campbell. Těch dvě stě let rozdílu se smáznou lehce. Vezmou ho mezi sebe hned. Ostatně, na konci náměstíčka jsem viděl chlápka, který byl oháklý úplně stejně. V Anglii se asi zastavil čas. V módě určitě. Možná jsem měl zůstat s ním a trochu očíhnout situaci, ale jsem docela rád, že ho mám z krku. Jeho i celou Anglii. Ačkoliv jsem nečekal, že to půjde tak hladce.

Než jsem ostrovům dal poslední sbohem, napadlo mě, že jsem se tam mohl aspoň pořádně nažrat. Asi mě to ale táhlo domů silnějc než kdykoliv dřív.

Ještě než se vydám na pospas úřadům, podívám se domů. Stočil jsem to hned za Krušnejma horama kousek za Plzeň. Můj děda tam měl chajdu a myslím, že ji přepsali na mě, ale byl jsem tam naposled jako kluk. Bylo už docela šero a zahrádkářská kolonie, kde má ta blbá chata bejt, se mi hledala těžko. Poznal jsem rybník. Podle něj se už dalo zorientovat. Najednou se mi vše vybavilo. Zaregistroval jsem i známý fotbalový hřiště a sestoupal ještě níž. U plácku byl už zřetelný nápis 2 0 2 5.

„To bylo gólů, ty vole,“ pomyslel jsem si, ale tep mi vyletěl nahoru. Něco se mi tu nezdálo.

„Naše chalupa!“ vykřikl jsem a stočil modul přímo k zahrádkám. Vše vypadalo podivně svěže. Zaparkoval jsem v lesíku poblíž skalisek, kde není míst, který bych jako malý špunt neprolezl.

Vykopnul jsem dveře, znovu nasál ten báječný vzduch a těžkým krokem se vyplazil z modulu. Než jsem došel k chatkám, padla na mě tíha jako po dvou flaškách vodky. Stará dobrá přitažlivost.

„Je skoro deset, to si mě nikdo nevšimne?“ honilo se mi hlavou.

Obratným manévrem se mi podařilo dostat do dveří mojí chaty.

V předsíni se rozsvítilo a proti mně udělaný chlap zhruba v mým věku. V ruce měl sekeru!

„Ahoj, dědo!“ vypadlo ze mě.

22. května 2081, 22:28

Teď ležím na gauči a čučím na noční zprávy. Byly vážně zajímavý. Tohle je poslední záznam. Dostal jsem horkou polívku a guláš. To bylo sice fajn, ale zítra chci přijít na to, jak to Seleniti zařídili, že mě poslali do roku 2025. O padesát šest let zpátky!

Ty kurvy!

Je 22. května 2025, 22:30. Musím se tam vrátit!

Konec záznamu, Marcel Šebesta – ztracen v čase.

VESMÍRNÝ BUGI VUGI

KLUCI Z BOLEVCE

1

23. května. 2025. 08:12 (mínus 56 let od mýho času)

Ráno říkám dědovi, ať si z toho nic nedělá, když se mu v budoucnosti narodí takový magor jako já. Vzal to statečně a úkosem se podíval na babičku. Řekl jsem jim, že žádný škody tady na Zemi nenapáchám, jelikož cokoliv udělám, už se prostě stalo. Moc to nechápali a babi si začala sušit oči, načež šla vyndat bábovku z trouby, aby mi ji dala na cestu. Řekl jsem jí, že nejsem žádný hloupý Honza, tak ať jde s bábovkou do prdele. Pak jsem se jí omluvil. Jednak proto, že děda strašidelně zbrunátněl, a jednak mi došlo, že v týhle době jsou lidi asi ještě jakžtakž slušný.

Ale srát na to.

Pokud jsou teorie o cestování v čase správný, vše, co se teď se mnou odehraje, se už pro mě stalo. Pocházím zkrátka z budoucnosti, která vyplyne z toho, co se nyní odehraje. A vzhledem k tomu, že jsem nikdy neslyšel o chlápkovi mně podobnýmu, respektive o mně samotným, který tu v těchhle dobách řádil, je mi jasný, že se tady asi moc neohřeju. Můžu se klidně vsadit s dědou, že tady pobudu nanejvýš den.

Stejně je to dobrý chlap ten můj děda. Ve dveřích se mu v poblitejch podvlíkačkách objeví cápek z budoucnosti a tvrdí o sobě, že spadl z Měsíce, a on mu ještě udělá polívku a guláš. Druhý den se od cápka dozví, že se chce vrátit do budoucnosti a vyřídit si účty s mimozemšťanama, a dá mu ještě drobný na cestu.

Je vidět, že mám v rodině samý dobráky.

Tak jsme si podali ruce a já se otočil, že jako půjdu najít způsob, jak se vrátit do svý doby, a najednou všude policie.

To posral, dědek.

Řvali jak šílenci a sypali se na mě ze všech stran. Pár jsem jich skolil, ale bylo to bez šance. S držkou od krve a rukama špinavýma od policajtů mě nasoukali do auta. Ta báječná zahrádkářská kolonie plná dobrých lidí si konečně mohla oddechnout. Ještě jsem slyšel jednu pěstební dělnici s hlavou jak pátrací balón remcat něco v tom duchu, že konečně dostali toho ksindla, co jim vykrádá chatky.

Řekl jsem jim, že jsem cestovatel z vesmíru, že neví, proti čemu bojujou, ale zdálo se, že nechtějí poslouchat. Byli k tomu úplně hluchý. Možná proto furt řvali. V mý době poliši vůbec neřvou. Celý šik pochoduje tiše, ale razantně. Úder je ale o to efektivnější.

Však oni to za cirka šedesát let uviděj sami, jestli se toho dožijou.

Z auta jsem viděl Plzeň v celý svý kráse. Sice bylo znát, že už na ni jdou těžký časy, ale pořád krásná. Zhouba mý doby už ale byla na pochodu a těžko ji zastavit. Na to jsem malý pán. Navíc, jak jsem řekl, cokoliv udělám, už se stalo. A stalo se leda velký kulový. Svět se v humus obrátí.

Taky mi došlo, že o mně nesmí zůstat žádný záznam. Že musím vzít roha, než mě dopravěj na stanici. Pak jsem si ale uvědomil, že v roce 2025 ještě nikoho nečipovali, takže si mě vlastně nezjistí.

Daj mi jen nažrat, převlíknou mě, a až se vydadám, pustí mě do ulic.

23. května 2025, 14:22 (mínus 56 let od mýho času)

Bylo to jinak, než jsem si naivně vysnil. Policajt, co seděl vedle mě, dostal nerva a začal mě zničehonic tvarovat obuškem. To mě vyburcovalo k akci. K akci, kterou kluci z Bolevce nečekali. Nenapadlo je, že si v autě vezou borce z cizinecký legie, co sejmul samotnýho Lunovládce. Chápu ale, že tato významná zásluha nemá za současný situace význam. Je marný jim to vysvětlovat. Řád národa mi za to asi teď nikdo nedá.

Ruce spoutaný za zády jsem k jejich překvapení provlíkl pod nohama. Že jsem poslední měsíc žral jen kanárky s rohlíkem, takový kreaci dost napomohlo. Ale to jsem jim taky nevysvětloval. Překvapenýho majitele pendreku jsem obejmul rukama v želízkách, jako kdybych mu chtěl dát pořádnýho hudlana, a zlomil mu vaz. Pak jsem vykopl mřížku, která mě dělila od šoféra, a začal ho škrtit řetízkem svých pout. Ta se mi zařezávala do zápěstí, ale to mě netrápilo. Proti takový bolesti jsem v každý akci imunní. Policajt na sedadle spolujezdce, sotva se probral z šoku, tasil zbraň a střelil po mně. Šlo to do ramene, hned vedle rány po oštěpu, kterým mě chtěl před několika dny prošpikovat Selenit z ochranky krále Měsíce. Vrhl jsem se dopředu a převzal velení po udušeným. Prudce jsem strhnul volant, abych zbývajícímu poldovi rozhodil mušku. Fízl se úplně pomátl a začal střílet všemi směry. Bylo to o fous. Kulky svištěly kolem mojí lebky a ve mně byla malá dušička. Byl to risk. Buď to od něj koupím a je se mnou ámen, nebo opět zvítězím. Ale nic mezi tím. Pade na pade. V nestřeženým okamžiku jsem pustil řízení, pevně chytil jeho ruku a přitáhl mu ji pod bradu. A protože byl v tom střílení rozjetý, nasolil to i do sebe, debil.

To by bylo, řekl jsem si, ale v tu chvíli auto zahučelo do Boleveckýho rybníka, kolem kterýho jsme zrovna projížděli, a já se musel rozptýlit tím, abych se zevnitř dostal živý a ještě cestou sebral klíčky od pout. Dírama po střelbě to na mě chcalo jako ze sifonu, ale když jsem vyhecovaný, jednám neuvěřitelně chladně a s přesností hodinek od Cartijéra.

Zvládl jsem to na jedničku a ještě se znovu ponořil pro policejní uniformu. Na dva nádechy jsem toho borce za volantem svlíknul až ke spoďárům.

Po ranní koupeli a přirozeným zamaskování stop mi nezbývalo než zmizet. Ve vodou nacucaný uniformě chlupatýho ze zásahovky nemělo smysl stopovat, a tak jsem to vzal indiánským během přes les směrem ke kolonii pěstitelů ředkviček, kde bylo opodál ukryto i Cavorovo vozítko.

Přijde mi, že je to jediný spojení s mým nedávným dobrodružstvím, jediný moje útočiště a vlastně i má tvrz, jak by řekl žalm Davidův.

Maskovaný za vyjukanýho strážce zákona jsem překonal poslední úsek cesty a rozkryl křoví, kde se schovával můj kouzelný transportér.

Po otevření dveří mě ochromil zápach z blitek, především Cambellových. Tak, domov to asi úplně nebude. V tomhle by nechtěly spát ani mouchy, co jinak normálně svačí z odpočatýho hovna. No co, nejsem přece neschopný frfňa. Utrhl jsem kus travního drnu a zkusil svůj mezihvězdný karavan trochu zevnitř vypulírovat. Kousek za skaliskem pod javorovým kmenem zurčela studánka jak od Sládka. Co víc jsem si mohl přát, snad jen tu žíznivou laň.

23. května 2025, 18:13 (mínus 56 let od mýho času)

Pro větší bezpečí jsem se suverénně vznesl nad oblaka a tam zůstal levitovat. Než zmizela překrásná scenérie slunce zapadajícího za obzor, listoval jsem si zběsile v Cavorově knize, jestli tam nenajdu něco o stroji času Selenitů.

Nenašel jsem tam o tom ani fň.

No nic, pomyslel jsem si. Snad bude něco vědět ten starodávnej Anglán.

2

24. května 2025, 06:52 (mínus 56 let od mýho času)

Probudil mě řev motorů cestovního letadla. Otevřu oči, a než jsem si je vydrhnul od škamrů, proti mně taková kráva velká. Čumákem rovnou proti mýmu cavoritovýmu zázraku. Jen tak tak jsem zabral za jednu z pák a vyklonil se do strany. Letoun mě minul jen o kozy. Bylo vidět do oken, stejně jako cestující viděli mě. Než jsme se úplně minuli, nemohlo uniknout mejm krásnejm očím, že tam trochu panikařili. I letadlo se lehce zaklimbalo.

Věřím, že nikdy nepochopí, co to vlastně viděli. Češi jsou asi poněkud upjatější než Angličani. Ti nás s Campbellem brali mnohem víc v pohodě. Ale je fakt, že jsme přistávali, neviseli nad mraky jak postižený superman.

Možná jsem hovado, ale nedalo mi to, dohnal jsem je znovu na pravoboku, ještě jednou jim s úsměvem zamával, pak prudce zabrzdil a nechal je být. Lidi tam po sobě lezli, ječeli a prostorem poletovaly všelijaký věci. Letadlo začalo neovladatelně padat dolů.

Bavil jsem se královsky, ale pak mi to přišlo blbý. Tenhle žert byl trochu přes čáru.

Dostihl jsem opět ten neovladatelný stroj, abych zjistil, co se děje. Došlo mi, že nevyšilujou kvůli mně. Vůbec ne. Pilot na svým sedadle seděl jak hadrový panák, pěnu u držky a ruce podél těla. Knipl se klepal jak zánovní robertek. Lidi na mě čuměli a bušili pěstma na okýnka. Napadlo mě, že chtěj pomoct a že to mám zařídit svou stíhačkou. Aspoň myslím, že antigravitační stroj z osmnáctýho století považovali za stíhačku.

Za co jinýho vlastně? Za utržený vodojem?

Řekl jsem si, že bych mohl odčinit ty tři mrtvý kliftony. Zachráním na dvě stě pasažérů. Nejsem teda úplně věřící, ale určitá bohabojnost ve mně vždycky byla.

Zkusil jsem svý hvězdný přibližovadlo pomocí rolet dostat pod špici lufthanský chlouby. Vklínil jsem se pod břicho, tam, kde byl příďový podvozek. Letěli jsme pak společně kolmo dolů, pravděpodobně směrem na Karlovy Vary. Jestli s tím zaparkuju rovnou na letišti v Olšových Vratech, poplácám se spokojeně po rameni. Ne po tom prostřeleným, to mám ovázaný a docela mě bolí. Páky proto taky ovládám levou rukou.

Začal jsem lomcovat s roletama tak, abych vytvořil protisílu, tedy se jaksi odstřeloval od Země, a to velmi plynule, abych nepoškodil ten gigant nad sebou. Ačkoliv jsem už měl vše naplno otevřený, tíha a rychlost letadla zaručovaly obrovský protitlak. Země se ale přibližovala už mnohem pomaleji. Čím víc jsme se společně blížili k oranici, tím víc zabíral antigravitační tah.

Letadlo se div nezabořilo špicí kolmo do země. Tenhle střemhlavý pád jsem ubrzdil, ale málem mě zatlačilo až do oranice. Pak začalo pomalu přepadávat. Došlo mi, že kdyby přepadlo úplně, pasažéry to asi rozfláká na kaši. Vyškubl jsem se, nechal čumák tvrdě zabořit, a pak podletěl a podepřel padající ocas. Jakmile jsem znovu dosedl na zem, opět je nechal dopadnout. Všichni tam uvnitř z toho lítali, jako kdyby někdo zachrastil sněžítkem, ale přežili to. Pleskli sebou pěkně, ale pro ně pořád lepší, než kdyby se zřítili z nebe.

Ani nevím, kam jsme to zapíchli, ale kousek opodál byla dálnice, kde už bylo vidět, že zastavují auta a běží sem na pomoc první dychtivci.

Bylo na čase vzít roha. Vystřelil jsem do výše, až do takový, kam se odváží jen družice, a pak to nasměroval rovnou na Londýn.

Cestou jsem uvažoval o tom, že mě ti lidé budou mít stopro za ufouna, možná za anděla strážnýho.

Pak mi docvaklo, že jsem asi docela nebezpečně vstoupil do chodu dějin.

Měl jsem je nechat zařvat a dělat tajnýho.

Moje úvahy zakončil výhled na Londýn, který se vykreslil mezi mračny.

24. května 2025, 13:32 (mínus 56 let od mýho času)

Neměl jsem žádný plán. Napadlo mě akorát zaparkovat na bezpečným místě mimo dosah obyvatelstva a pak zkusit vyhledat svýho spolubojovníka z Měsíce.

Stočil jsem to do míst zvaných Gladstonský park. Tam jsem pohotově zamaskoval svůj dopravní prostředek a pro jistotu jej zabezpečil speciálním klíčem, který mi Campbell svěřil, než mě opustil na Pykadyly sérks.

Vydal jsem se k základní škole, která stála poblíž. Byla tam i autobusová zastávka. Na jednom baráku bylo napsáno Gordon Campbell way . Napadlo mě všelicos, ale byla to určitě jen shoda jmen. Přítelíčka Campbella musím hledat jinde.

Očíhnu to na Pykadyly sérks, možná se poptám lidí. V uniformě českýho policajta žádný podezření nemůžu vyvolat. Jak jsem vypozoroval, lidi se tu oblíkaj dost podivně.

Pestře, abych tak řekl.

24. května 2025, 14:26 (mínus 56 let od mýho času)

U tý fontány, kde jsme před dvěma dny přistáli, byl televizní štáb a celý zástup zvědavců. Nějaký obrýlený vědátor s vlasama jak pucvol tam cosi vysvětloval do kamery a furt ukazoval nahoru. Vždycky, když někam ukázal, dav tím směrem kroutil hlavama.

Pak se stalo něco neuvěřitelnýho. V doprovodu dvou doktorů vyvedli Campbella z dodávky a vedli ho k řečníkovi.

Nejsem si jistý, co mám teď udělat. Tohle zdaleka není kambodžská džungle. To je mnohem horší.

3

24. května 2025, 14:32 (mínus 56 let od mýho času)

Rozhodl jsem se, že počkám, co s tím šaškem budou dělat. Nedělali s ním nic. Doktoři ho přivedli na scénu, pustili ho a pak šťouchli klackem, aby ho dotlačili před kameru.

Chvilku ho tam to vědátorský strašidlo zpovídalo a Campbell na to odpovídal jen „jes“ a „nou“ nebo „tenkjů“. Čuměl na něj jak hraboš na hada, popotahoval a nervózně si pohrával se svejma cibulema zavěšenejma do apartní vestičky.

„Chudák,“ napadlo mě. „Oni si toho retarda fakt vychutnávaj.“

Počkal jsem si, až ta jeho tortura skončila, a když ho vlekli zpátky do dodávky, rozhodil jsem lapiduchům ciferník a osvobodil ho. Bylo to jednoduchý jak křížovky pro děti. Podkopl jsem jim nohy a srazil hlavy proti sobě. Zůstali ležet v dokonalým mileneckým objetí.

„Cos tam dělal, ty vole?“ povídám svýmu Anglánovi.

„Mají tu moc dobrá limo,“ odpověděl bezděky. Podle mě byl totálně sjetý lexaurinem.

„Seš tu dva dny a už se sereš do televize, co? Já byl rád, že mě neodbouchli hned po příletu. Ale taky jsem stihl zachránit letadlo. Teda, ne že by tě to zajímalo.“

„Bydlím v hotelu, kde moc doktor a vědci. A minidivadlo všude.“

„Tomu se říká televize, víš?“ vysvětloval jsem mu za pochodu, „jsou všude, budeme rádi, když se nám odsud podaří zmizet, aniž by to bylo v prajm tajmu.“

„Zmizet kam?“ zastavil se mezi auťákama, kde jsme se nenápadně proplejtali. „Musím odhlásit z hotelu.“

„Hovno hotel,“ odsekl jsem mu, „z blázince se odhlašujou jenom echt idioti. Normální člověk odtamtuď zdrhá. Jdeme!“

Naskočili jsme na autobus, i když nám nebylo jasný, jestli vůbec jede na Gladstonský park.

Jako dva pitomci.

„Ty debil, víš to?“ vyhrkl na mě, když jsme se pohodlně uvelebili do rozřezaných sedaček.

„Ne, to ty debil a tvoje bába je taky debil,“ odpověděl jsem mu myšlenkově stejně bohatou replikou a pozoroval, jestli se na nás nepřilepil nějaký chytrolín z televize. Nepřilepil.

„Ne, ty debil.“

Praštil jsem ho do spánku.

Už spí a já promýšlím, co budeme vlastně dělat. Nechápu, co mu vadí. Třebas má strach, že ho chci Selenitům vyreklamovat.

24. května 2025, 16:12 (mínus 56 let od mýho času)

Po několika přestupech mi došlo, že jsme zabloudili. Parťák se ptal lidí na cestu, jak se dostaneme na Gladstonský park, ale nebyl schopný pochopit, že Londýn se za dvě stě let změnil a vždycky, když jsme šli kolem metra, tak se začal pleskat po hlavě a dělal scény jako pravý poctivý autista. Můžu to přisoudit jedině tomu, že mu dali přes noc zabrat, jinak jeho chování nemá žádný logický opodstatnění. Ze svý doby nemohl metro znát, ale možná myslel, že se tudy fárá do dolů, možná mu to připomnělo šachty na Měsíci.

Neustále přitahoval pozornost a mně bylo jasný, že takhle nás každou chvíli někdo nabonzuje.

Český policajt a submisiv vyfešákovaný jako doktor Jekyll. Nápadnější by už mohl být jen krišňák s ovcí.

Ochotný taxikář arabskýho původu se nabídl, že nás tam odveze. Vůbec jsem mu nerozuměl, ale zdálo se mi, že celou cestu brebentí o nějakých buňkách. A to vůbec nemluvím o tom, že místo pozdravu nám nabídl salám.

Sotva jsme vylezli z auta na druhý straně parku, minul nás průvod protestujících studentů. Mávali transparentama s obrázkama mrtvých zvířat. Zrovna když Campbell vysvětloval tomu Aladínovi, že nemáme ani floka, tak na mě naběhl jeden mladík, z držky mu táhla klobása, a řval, ať přestanu nosit kožichy. Tak jsem ho odstrčil a šel to srovnat i s taxikářem. Ten už byl docela hysterický a začal upoutávat pozornost policajtů, kteří dohlíželi na průvod. Sundal jsem svůj blyštivý policejní odznak a vtiskl mu ho do dlaně. Poznal, že je pravý, a významně na mě mrkl. Bylo to urovnaný a my mohli nerušeně zmizet ze scény.

Jakmile se nám mezi stromy zjevila cavoritová koule, Campbell začal vyšilovat jako vždycky, když jsme při bloudění Londýnem potkali metro.

„Nedělej vlny, ty vořechu,“ povídám mu laskavým otcovským tónem v hlase, ale očividně nechtěl nic slyšet. Musel jsem ho uzemnit znovu a doslova unést. Nikdo si ničeho nevšiml a já prudce odstartoval a zmizel v londýnským smogu jak Hudýny za plentou.

Jakmile se kolega probral, zařval a zatáhl za několik pák najednou. Než jsem stihl něco udělat, neuvěřitelnou rychlostí jsme se odpíchli od místa parkování mezi mraky, že po nás zůstalo polojasno, a uháněli do kosmu.

Uvnitř nastala rvačka, která dopadla tak, že Campbell měl na sobě šrámů jak hlídač ostnatýho drátu a páky byly zaseklý, nešlo s nima pohnout a my se beznadějně vzdalovali jak od Země, tak od Měsíce. Náš kurz byl neovladatelně nasměrovaný na Slunce.

Campbell se přestal litovat a řekl jen: „Šit!“ Já to kvitoval svým obligátním „kurva“ a vykopl jsem kryt převodů pákovýho stroje ve snaze znovu nás zachránit.

4

25. května 2025, 00:23 (mínus 56 let od mýho času)

Podařilo se mi vyhodit všechny páky z tahu. Teoreticky nikam už neletíme, ale taky ani nebrzdíme. Prostě se dál ženeme vesmírem, akorát na volnoběh.

Možná jsem to jen zhoršil, protože cesta na jistou smrt je to pořád, jen zatraceně pomalejší. A hlavně neovladatelnější.

Břídila, který je tu se mnou, jsem musel vzít NASA botou po hlavě. A proč? Spočítal jsem si, že nám cesta z Měsíce na Zem trvala zhruba devět dní a urazili jsme na 385 tisíc kilometrů, což teda znamená, že k Slunci poletíme nějakých devět a půl roku. O to horší je, že za tři dny chcípneme žízní. A může za to právě on. A devět a půl roku poletí cavoritová koule vstříc Slunci, nikdo o tom nebude mít ani šajn, a naše kostry prostě jen v tichosti vykonaj tu téměř nekonečnou cestu, až nakonec shoří. I můj deník shoří. Ale pozor! Tři dny z těch devíti a půl let tu budeme vesele umírat na dehydrataci.

Tím hůř, že já už teď mám žízeň jak velitel pouště. Parťák se na mě zubí, jako kdyby věděl, jak z toho ven.

Rozkopl bych mu kulečník, kdyby se mi chtělo plýtvat energií.

Zubí se dál.

„Aj nou, jak z toho ven, boss,“ řekl, až mu z toho zašustily rty. „Mám taková tajemství, které já nechtěl nikdy prozradit, ale když konec, tak všechno řeknu.“

Nakonec jsem vstal a znova ho nakopl. Cestou mě malým průzorem zaujal výhled na Slunce, náš hrob. Chtěl jsem se znovu pokusit o opravu pák, když vtom přišel Campbell k vědomí.

„Damn, boss,“ vyprskl s trochou krve. „Já nedělám prdelky.“

„Jestli nechceš ještě jednu, tak zavři hubu,“ okřikl jsem ho a svalil se do kouta. „Teď bude noční klid!“

27. května 2025, 09:41 (mínus 56 let od mýho času)

Poslední záznam bych chtěl věnovat tomu, co se mi zdálo, když jsem se pokoušel poslední dva dny svýho mizernýho života prospat, ale už nemám ani síly diktovat takový stupid

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .