Mo O’Harová vyrůstala v americké Pensylvánii a nyní žije v jihovýchodním Londýně. Hereckou a spisovatelskou dráhu zahájila jako vypravěčka, objížděla divadla a školy ve Spojeném království a v Irsku. Vedle knih pro děti psala také komické skeče pro Radio 4 a předváděla své příběhy v Londýně a Edinburghu. Mo a jejímu staršímu bratrovi se ještě jako malým dětem jednou podařilo oživit oblíbenou akvarijní rybičku, která už měla namále.

6. kapitola
Stan plný potíží

„Já to věděl!“ zašeptal jsem. „Něco chystá.“

Pradeep znovu rozsvítil čelovku a objevil jedno číslo časopisu Zlotřilý vědec. Vzal ho a prolistoval. „Podívej, tady někdo utrhl kus stránky,“ řekl.

Podíval jsem se na časopis. Nahoře na stránce, ze které se trhalo, byl jakýsi inzerát:

„Myslíš, že se Mark zajímal o tu práci ze Zlotřilého vědce?“ zeptal jsem se.

„Třeba chce něco podniknout tento víkend, aby prokázal požadovanou ,“ napadlo Pradeepa. „Ať už chystá cokoli, nic dobrého z toho nekouká.“

Zvenku se ozval nějaký šramot. Pradeep zhasl čelovku a já jsem si strčil pouzdro s Frenkým pod bundu, aby nás neprozradilo světlo Frenkýho očí. Všeho jsme nechali a vyplížili se ven pro případ, že by se Mark vracel. V tu chvíli jsem rozhodně nepotřeboval, aby mě někdo zatloukl do země, a Pradeep taky ne.

Sotva byl Markův stan z dohledu, rozepnul jsem si bundu a vysvobodil Frenkýho. „Ztlum trochu světlo, Frenký,“ zašeptal jsem, protože mu oči ještě pořád jasně žhnuly. „Někdo by tě mohl vidět.“

Jenomže záře Frenkýho očí spíš ještě zesílila, než aby pohasla. Šestý smysl rybího zombíka Frenkýmu říkal, že je něco ve vzduchu.

Vtom jsme si všimli, že se křoví přímo za naším stanem otřásá. Pradeep tam rychle posvítil čelovkou, nejspíš čekal, že zastihne Marka na útěku. Ovšem to, co jsme viděli, nás přimělo odplazit se tak rychle, jak jsme se v životě ještě neplazili. Byl tam pár žlutých očí!

Doklopýtali jsme do stanu a hned za sebou zatáhli zip. Ve světle Frenkýho očí a Pradeepovy čelovky jsme zírali na to, co bylo naším stanem. Spacáky jsme měli rozházené, karimatky vypadaly, jako by je někdo podrápal, všude se válelo oblečení a z mé tajné skrýše dobrot na přilepšenou zbyla jen hromádka obalů a drobků.

„Někdo tady byl!“ prohlásil Pradeep.

„Nebo něco?“ zajíkl jsem se.

Pradeep se zahleděl na obaly a drobky od čokoládových tyčinek, čipsů a housek. Neotevřená zůstala jen sklenice s burákovým máslem, které jsem si vzal proto, abych si ho mohl mazat na housky, kdyby mi táborová strava nechutnala. „Kolik jsi tu měl jídla?“ zeptal se mě.

„Já nevím.“ Pokrčil jsem rameny. „Občas dostanu hlad. Chtěl jsem se rozdělit…“ dodal jsem.

„O to tu nejde,“ vzdychl Pradeep, jako by mluvil se svou tříletou sestřičkou Sami. „Ve stanu si nikdy nesmíš schovávat jídlo! To je pravidlo číslo čtyři pro přežití v divočině: Ukládáš-li jídlo tam, kde spíš, s lesními tvory se o ně podělíš!“

Nechápavě jsem se na něj podíval, a tak Pradeep pokračoval: „Když máš ve stanu jídlo, zvířata to ucítí a přijdou ho hledat.“

„Tak ty si myslíš, že to bylo nějaké zvíře, které tady hledalo jídlo?“ zeptal jsem se. „A co když to byl Mark a hledal tady Frenkýho, a když ho nenašel, tak aspoň spořádal sušenky?“

„U sebe ve stanu nebyl, to je pravda…“ zamyslel se Pradeep.

„Ale co ty oči!“ vyhrkli jsme současně. Už s tím opravdu musíme přestat.

Celou noc jsme proseděli přitisknutí zády k sobě a napjatě jsme pozorovali každé zavlnění plachty. Frenký plnil úlohu baterky a současně bodyguarda, odhodlaný udělat zombíka z čehokoli, co by se pokoušelo proniknout dovnitř.

Moc jsme se nevyspali.

Když jsme druhý den ráno zaslechli vrtulník, hádám, že jsme si oba s Pradeepem v polospánku mysleli, že na počítači hrajeme Závody vojenských vrtulníků.

Frenký mě plesknul koncem ocásku.

„Heh? Co…?“ zahuhlal jsem a škrábal se ven, abych se podíval, co se děje. Řada táborníků už byla vzhůru a postávala před stany. Vrtulník zakroužil nad pasekou. Nebyl to však stejný vrtulník jako ten, co přiletěl včera. Tenhle byl jasně žlutý s černými pruhy a velkým nápisem na boku: Zdivočelé Safari.

„Divoch Sam!“ vykřikl jsem, když se Pradeep soukal ze stanu. Zapnul jsem si větrovku tak, aby nebylo vidět umělohmotné pouzdro s Frenkým, protože jsem si najednou uvědomil, že by můj přívěsek se zombí rybou raději neměl nikdo vidět.

Helikoptéra kroužila nad táborem, dokud všichni nevylezli ze stanů a nedívali se nahoru na nebe. Když jsme čekali, až přistane, zaslechl jsem, jak se řada lidí baví o tom, že v noci slyšeli jakési divné zvuky. Někteří říkali, že viděli zvířecí stopy, a pár kluků tvrdilo, že slyšeli, jak se venku něco pohybuje – jako by se cosi plížilo kolem tábora.

Potom se ozvala jakási holka, že když prý vykoukla ven, aby zjistila, co je to za šramot, ve křoví za stanem uviděla žluté oči.

Nato promluvil Mark. „Ať už to bylo cokoli, já jsem to viděl taky,“ oznámil. „Vylezl jsem v noci ze stanu, abych…,“ na chvíli se zarazil, „poslechl volání přírody…“

Pradeep se ke mně naklonil a zašeptal mi do ucha: „Chce říct, že se šel vyčurat.“

Mark pokračoval: „A v tom křoví určitě něco bylo. Když jsem se vrátil do stanu, měl jsem všechno rozházené. Něco bylo uvnitř!“

Vtom jsme všichni uslyšeli výkřik. Kluk, který zařval, stál přímo za mnou a za Pradeepem a zíral na klopy našeho stanu. Včera večer jsem si toho nevšiml, ale přímo vepředu na plachtě bylo cosi, co vypadalo jako stopy po drápech nějakého zvířete. „Příšera z Lopušáku!“ zaječel. „Byla tady!“

7. kapitola
Snídaně s příšerou

Odněkud se vynořil Grizzly a prohlédl si škrábanec na našem stanu.

„Ničeho se nebojte, skautíci!“ překřikoval lomoz vrtulníku. „To neznamená, že tady byla nějaká příšera! Možná že o plachtu zachytila větev. V noci totiž pořádně foukalo a vy jste si postavili stany hned vedle trnitého křoví.“

Když helikoptéra konečně přistála, zavolal nahlas, aby to všichni v táboře slyšeli: „A teď pojďme Divocha Sama pořádně přivítat, jak se na Grizzlyho lesní tábor patří!“ Netrvalo dlouho a listy rotoru pruhovaného vrtulníku se dotočily.

Když Divoch Sam vysedl, všichni zatleskali. Sklonil se, aby hlavou nevrazil do vrtule, a šoural se ke shromážděnému davu. Šel, jako by chtěl přesvědčit tygra, aby si lehl a nechal se lapit.

Vypadal úplně stejně jako v televizi. Klobouk a oblečení, jaké se nosí na safari, a na oku monokl, své poznávací znamení. Neznám moc lidí, co nosí monokl. Když o tom tak uvažuju, Divoch Sam je vlastně jediný…, ale k němu tak nějak patří.

Nejdřív nám zamával a usmál se, ale pak si všiml něčeho na zemi a proměnil se ve stopaře, přesně jako v televizi, když zachytí stopu nějakého zvířete. Přišel až k místu, kde bylo na zemi bláto, a monoklem zíral na otisky zvířecích tlap.

„Zajímavé…“ poznamenal.

Šel po stopách a my všichni ostatní za ním. Vedle jednoho stanu sebral jakýsi černý chlup, sklonil se, očichal zem a zavětřil jako pes. Zápach ho, jak se zdálo, vedl k našemu stanu. Podíval se na drápanec na plachtě.

„Rád tě vidím, Same,“ zarazil ho Grizzly, popadl ho za ruku a mocně s ní potřásl. „Poslouchej, naši táborníci jsou strachy bez sebe z takzvané Příšery z Lopušáku,“ pokračoval. „Mohl bys jim, prosím tě, vysvětlit, že je to všechno jen snůška nesmyslů?“

„Naopak,“ opáčil Divoch Sam a upravil si monokl. „Tyto stopy mě vedou k domněnce, že tady poblíž skutečně je nějaká ‚příšera‘, nebo spíš velká kočkovitá šelma.“ Zahleděl se na naše šokované, vyděšené obličeje.

Grizzly se zachechtal a poplácal Sama po rameni. „Skvělé, kamaráde, skoro jsem ti na to skočil!“ Potom se otočil ke shromážděným táborníkům. „Tak jo, přátelé, než se s Divochem Samem vydáme na průzkumnou výpravu, pojďme se trochu nasnídat. Vzpomeňte si na pravidlo pro přežití v divočině číslo devadesát tři: ,Snídaně znamená sílu, díky ní překonáš i životu nebezpečná protivenství.‘“

Pradeep neslyšně odříkával s Grizzlym.

„Zařaďte se do fronty a vedoucí oddílů vám naloží nějaký zaručeně zálesácký dlabanec, o jakém by se vám doma ani nesnilo!“ Všichni se zasmáli a zamířili ke stanu, ve kterém byla kuchyně s jídelnou.

My s Pradeepem a Frenkým jsme se však skrčili za naším stanem, abychom si poslechli, co si Sam s Grizzlym povídají.

Grizzly se obrátil na Sama. „Já vím, Same, že těm dětem chceš předvést skvělou podívanou, ale ty řeči o šelmě je jen vyděsí. Trochu uber a nebuď tak melodramatický – chceme přece, aby si to ti špunti užili!“

Sam na Grizzlyho upřel vážný pohled, tedy pohled jednoho vážného oka a jednoho monoklu.

„Já vůbec nejsem melodramatický,“ opáčil a naklonil se ke Grizzlymu. „Než se setmí, tu domnělou příšeru, která se tu zjevně potuluje někde kolem, vystopuju a chytím…“ Odmlčel se a po chvíli pokračoval: „Ať už mi Same pomůžeš, nebo ne. Myslím však, že bude lepší, když se postaráš o táborníky, aby se mi nepletli pod nohama.“

V plastovém pouzdře, které jsem měl pořád kolem krku, sebou začal mrskat Frenký. Měl jsem takový pocit, že se mu Divoch Sam moc nepozdává.

„Zbytečně se budeš honit za přeludem, kamaráde.“ Grizzly potřásl hlavou a vydal se k jídelně za ostatními. Chvíli jsem zvažoval, že vylezu z úkrytu a povím Samovi o tom, co jsme viděli v noci: o žlutých očích a rozházeném stanu a také o tom, že my dva s Pradeepem věříme, že Příšera z Lopušáku skutečně existuje – ale pak jsem si všiml, že se k němu blíží Mark.

Sam se zahleděl na Marka, jako by ho odněkud znal. „Zatím si vedeš dobře,“ pochválil ho.

„Super,“ odtušil Mark.

Sam zavětřil, jako by ucítil něco, co se mu nelíbí, a zavrtěl hlavou.

„Chci říct, ehm… Těší mě, že jste spokojen, pane,“ opravil se Mark.

„Ovšem mám-li s úspěchem realizovat to, čeho jsem si předsevzal dosáhnout, máš před sebou ještě spoustu práce,“ pokračoval Sam a zamnul si ruce dočista jako .

Mark se na něj nechápavě podíval.

„Jestli má můj plán vyjít!“ vyštěkl Sam a vyčistil si monokl vyšívaným kapesníkem. „Máš štěstí, že byla pro přijetí nastavená laťka tak nízko, mladíku. A teď do práce!“

Potřásli si rukama a potichoučku, jen aby se neřeklo, se zachechtali, jako se chechtají : „Chachachachááá.“ Mark pak odkvačil k jídelnímu stanu.

Střelil jsem po Pradeepovi pohledem, který říkal: „Divoch Sam je taky ? Ať už mají ti dva za lubem cokoli, musíme jim to překazit!“

„Už jste slyšeli všechno, co jste potřebovali?“ ozval se přísný hlas. Zvedli jsme hlavy a viděli, jak si nás Divoch Sam prohlíží svým monoklem.

8. kapitola
Divošské jméno i povaha

„Ehm, dobrý den, pane Divochu,“ promluvil Pradeep. Nasadil tón hlasu, jakým obvykle mluví s učiteli, když chce vyjádřit neskonalou úctu. „Já jsem Pradeep a tohle je Tom,“ dodal.

Divoch Sam si nás prohlédl od hlavy k patě.

„Moc nás těší, že vás poznáváme, ale teď bychom se měli sebrat a zařadit do fronty na snídani.“ Pomalu jsem si dopínal zip až ke krku, aby si nevšiml, že mám pod bundou Frenkýho.

„Proč jste se vlastně schovávali za stanem?“ zeptal se Sam a zahradil nám cestu.

„To je náš stan,“ vysvětlil Pradeep. „Jen jsme se dívali, jestli na něm ještě někde nejsou další škrábance.“

„Máme dojem, že jsme tu příšeru včera v noci viděli,“ přidal jsem se. „Myslíte si, že se večer zase objeví?“

Když jsme začali o příšeře, zdálo se, že se Sam uklidnil, a znovu se začal chovat tak, jako by na něho byly namířeny kamery. „Večer?“ zeptal se. „Večer tu už nebude nic, čeho byste se museli bát.“ Uniklo mu drobné zlotřilé uchechtnutí, ale rychle je spolkl. „A teď, když mě omluvíte, musím poslechnout volání přírody.“

Podíval jsem se na Pradeepa, jako bych mu říkal: „Přesně tohle povídal Mark!“

„Ehm, moc nás těšilo, pane Divochu,“ zamumlali jsme překotně a odběhli za ostatními.

„To bylo o vlásek,“ podotkl Pradeep, když už jsme byli z doslechu.

Když jsme stáli ve frontě, všiml jsem si, že kuchař, který nabíral vajíčka, se mi najednou jedním okem zahleděl na vidličku a druhým na levou nosní dírku. Potom přešel k odpadkovým košům a začal z nich vyhrabávat zbytky buřtů ze včerejška. Frenký ho zhypnotizoval! Když jsme dorazili do jídelny, rozepl jsem si trochu zip u krku, a Frenký musel i s pouzdrem popojet výš a vykouknout ven.

„Tys prostě nemohl počkat, až se ti zeptám, že jo, Frenký?“ zavrtěl jsem hlavou.

Když mi kuchař podal talíř plný špinavých zbytků, Frenký mrkl a kuchař se probral z transu. Nevěřícně zíral na své špinavé ruce. „Ech… chvíli přestávka. Vrátím se, jen co se umeju. Fuj!“ dodal.

„Skvělý, neboj, snídani dostaneš, ale musíme chvíli počkat,“ pošeptal Pradeep Frenkýmu.

„Ještě že mám to burákové máslo,“ poznamenal jsem a zastrčil Frenkýho zpátky pod bundu. „Můžeme si pak namazat nějaké sendviče.“ Vzal jsem si z košíku na stole několik plátků čerstvého chleba a posadili jsme se.

Než jsme však stihli polknout, uslyšeli jsme zvenku výkřik.

Grizzly se tam okamžitě rozběhl a já s Pradeepem a řadou dalších za ním.

Z vysoké trávy vykukovaly čísi pohorky. Grizzly poprosil o lékárničku, rozhrnul trávu a našel na zemi Marka. Tričko měl roztržené úplně stejně jako my stan, jako kdyby mu ho rozsápala tlapa nějakého zvířete. Vypadal, jako by právě přicházel k sobě.

„Marku?“ vykřikl jsem.

Otevřel oči a nasupeně se na mě podíval, pak dál předstíral, že je zraněný.

Grizzly mu pomohl se posadit. „Copak se stalo, chlapče? Zakopl jsi a upadl?“

„Ta příšera. Skočila na mě,“ zaúpěl Mark.

Grizzly vypadal ohromeně. „Viděl někdo z vás něco?“ zeptal se ostatních, kteří se shromáždili kolem Marka.

„Ne, slyšeli jsme jen nějaké zavrčení,“ odpověděl jakýsi kluk.

„A pak ten výkřik. Když jsme sem dorazili, takhle tady ležel,“ doplnila nějaká holka.

„Ať už se stalo cokoli, zdá se, že jsi vyvázl bez jediného škrábnutí, máš jen roztržené tričko,“ řekl Grizzly Markovi. „Ale raději bychom tě měli pořádně prohlédnout, kdyby náhodou…“

Ke skupině dětí se připojil Divoch Sam. „Teď už jistě uznáš, že ta takzvaná příšera někde tady je,“ houkl na Grizzlyho. „V zájmu bezpečnosti všech bychom ji měli vystopovat a chytit!“

9. kapitola
Zlověstný dráp

Grizzly se podíval na Marka a potom na ostatní táborníky. „Tak, skautíci, teď zpátky k jídelně a tam se rozdělíme do skupin. Oddíloví vedoucí vás dnes dopoledne naučí pár stolních her.“ Pohlédl na Divocha Sama. „Já se Samem se vypravíme stopovat to, co tady řádí.“

Všiml jsem si, že Mark vyslal k Divochu Samovi pohled, kterým říkal: „Tak co tomu říkáte? Povedlo se?“

Markovy pohledy byly tak čitelné, že to klidně mohl říct nahlas. Skoro mám dojem, že jsem viděl, jak se mu při „Povedlo se?“ neslyšně pohybují rty.

Sam přikývl.

Zatímco se ostatní táborníci vraceli do jídelny a Mark s pomocí vedoucího zamířil do zdravotnického stanu, my dva s Pradeepem jsme se odplížili do Markova stanu, abychom zjistili něco o tom, co mají Divoch Sam a Mark za lubem.

Za denního světla jsme všechno viděli mnohem líp. Zvedl jsem ze země jakousi zvláštní botu z kovu a gumy. „Co je to?“ zašeptal jsem Pradeepovi.

„Nevím, ale támhle je ještě jedna,“ odpověděl mi. Dřepl si a přiložil si ji k noze. „Zřejmě se to dává přes botu.“ Obrátil tu věc vzhůru nohama a prohlížel si spodní stranu. „Podívej.“ Bota vůbec nevypadala jako obyčejná teniska, podrážku měla ve tvaru tlapy nějaké šelmy. Otisky vypadaly přesně jako ty, které Divoch Sam sledoval po táboře.

„Takže ty stopy včera večer udělal Mark?“ řekl jsem.

Prohrabal jsem Markovy batohy a vylovil jsem jedny opravdu parádní brýle na noční vidění, takové, jaké mají v televizních pořadech o přírodě. Nasadil jsem si je.

„Hádám, že tohle měl včera v noci Mark na nose, když se plížil po táboře a předstíral, že je ta příšera. Jak se ti líbím, Pradeepe?“

Pradeep se otočil a zprudka vydechl: „Žluté oči! Ty brýle na sobě mají namalované žluté oči!“

Stáhl jsem si je, abych si je prohlédl. Teď už bylo jasné, že Mark všechny vodí za nos, aby věřili, že Příšera z Lopušáku existuje. A že Divoch Sam v tom má prsty. Ale dělá to Mark opravdu jen proto, aby mohl v létě pracovat jako ?

Když jsem vrátil brýle na místo, všiml jsem si, že z batohu vypadla stránka vytržená z jakéhosi časopisu.

Začal jsem číst nahlas: „Učiňte první krok k ovládnutí světa! Vydělejte si přes léto tolik peněz, abyste si mohli vybavit Doupě , o jakém jste vždycky snili. S naším Programem pro a  to dokážete! Myslíte si, že na to máte? Zavolejte Divochu Samovi a přihlaste se…“

„To je určitě ta vytržená stránka ze Zlotřilého vědce,“ poznamenal Pradeep.

„A Mark pracuje pro Divocha Sama, aby si vydělal peníze a mohl si zařídit doupě!“ doplnil jsem. „Ale to pořád nevysvětluje, co tady vlastně Sam dělá, proč zrovna stopuje jakousi smyšlenou Příšeru z Lopušáku.“

„Třeba nám to Mark vyklopí, když na něj udeříme,“ napadlo Pradeepa. „Teda co chci říct, že nám to třeba řekne, když se ho zeptáme,“ vysvětlil.

„S Frenkým se k Markovi přiblížit nemůžeme,“ připomněl jsem mu. „Přede všema by na něho po zombíkovsku zaútočil.“

„To je pravda,“ souhlasil Pradeep. „Mám plán. Vrátím se s Frenkým k nám do stanu a dám ho do láhve s vodou nebo někam, kde bude v bezpečí. Ty najdeš Marka. Tohle si vezmi jako důkaz,“ dodal a šoupl mi do batohu jednu botu se zvířecí tlapou.

Přetáhl jsem si umělohmotné pouzdro přes hlavu, ale Frenký mi přitom vyskočil ven, zakousl se mi do rukávu a nechtěl se pustit.

„Já vím, že mi chceš pomoct, Frenký, ale opravdu to nemůžeme riskovat,“ vysvětlil jsem mu. Zavrtěl hlavičkou a dál se pevně držel.

Z příruční chemické laboratoře , kterou jsme našli u Marka v batohu, vzal Pradeep čistý igelitový sáček a naplnil ho vodou ze své láhve.

„Frenký, jestli se nám podaří z Marka něco vytáhnout, můžeme zastavit Divocha Sama, bez ohledu na to, co má v plánu!“ naléhal jsem.

Pradeep Frenkýmu nastavil pytlík, aby do něj mohl skočit, a Frenký se na mě podíval. „Slibuju, že až půjdeme hledat Sama, můžeš jít s námi, platí?“ přemlouval jsem ho.

Frenký natáhl ploutvičku, jako že si na to plácneme, a pak udělal salto do igelitového sáčku.

Pradeep s Frenkým se vydali na cestu a já jsem upaloval ke zdravotnickému stanu. Avšak když jsem tam doběhl, Mark už byl pryč.

Jakýsi vedoucí tam dělal pořádek v obvazech. „Mark? Ten kluk s drápancem na tričku?“ zeptal se. „Poslali jsme ho zpátky do stanu. Proč?“

„Eh, jen mě zajímalo, jak mu je,“ řekl jsem.

„Dobře,“ odpověděl. „Po pravdě řečeno, v batohu jsme mu našli malou zahradní kypřičku, kterou si očividně udělal tu díru, aby to vypadalo jako škrábnutí zvířecí tlapou. Divoch Sam s Grizzlym Cookem teď stráví celé dopoledne tím, že se budou honit za něčím, co si ten kluk vymyslel. Vsadím se, že zavolají jeho rodičům, až se vrátí.“

„Tak jo, prima, dík,“ řekl jsem. „Já se teda vrátím do jídelny,“ lhal jsem a za zády si zkřížil prsty.

To musím říct Pradeepovi, pomyslel jsem si a uháněl k nám do stanu.

Ale když jsem rozepnul zip, uviděl jsem Pradeepa nacpaného do spacáku a omotaného provazem, ven mu čouhala jenom hlava! Pusu měl přelepenou náplastí, kterou musel Mark sebrat ve zdravotním stanu.

Vzápětí jsem si všiml, že pytlík s Frenkým je pryč!

10. kapitola
Vystopovat stopaře

„Mamk hebhal… Au!… Frenkýho!“ řekl Pradeep, když jsem mu odlepil náplast z pusy. „Zamířil do lesa za Divochem Samem a Grizzlym Cookem!“

Rozvázal jsem provaz a Pradeep se vysoukal ze spacáku. „Musíme za nimi!“ rozhodl jsem.

Shodli jsme se na tom, že vystopovat Marka bude o dost snadnější než najít Grizzlyho Cooka nebo Divocha Sama. Ti dva se po lese jistě pohybují jako stín. Mark bude po cestě klopýtat přes kořeny, bude dupat po květinách a lámat větvičky.

Pradeep popadl svůj batoh a do toho mého hodil bundu, baterku a poslední sklenici burákového másla. Nikdy nevíte, kdy se vám energie z burákového másla bude hodit!

Abychom se nepozorovaně vyplížili z tábora, museli jsme použít všechny naše patentované Tajné únikové strategie:

1. Splynout s okolím…

2. Odvrátit pozornost…

3. Zapojit prvky vzdušné akrobacie (protože nahoru se nikdo nedívá).

Konečně jsme se dostali na okraj tábora a Pradeep nás zavedl do lesa. Pochodovali jsme nejmíň půl hodiny, když jsem z batohu vytáhl burákové máslo a nabral si na prst trochu „paliva“, jak by řekl Grizzly. Pradeep byl kousek přede mnou a snažil se zjistit, kam dál.

Vtom jsem zaslechl něco divného. Bylo to hluboké zamručení, takové, jaké vydává moje břicho před obědem, ale tentokrát to znělo, jako by mi někdo u břicha přidržel mikrofon. Znám ten zvuk, protože jsem to jednou udělal v hudební třídě ve škole, abych zjistil, jak zní kručení v břiše, když ho zesílíte. A znělo úplně stejně jako to, co jsem zaslechl právě teď.

„Pradeepe,“ zašeptal jsem. „Poslouchej.“

Pradeep se zastavil a otočil. Pak jsem zaslechl, jak to v křoví za mnou zapraskalo a zašustilo. Uháněl jsem k Pradeepovi. „V tom křoví něco je!“ sykl jsem.

„To je určitě Mark,“ zašeptal Pradeep. „Zřejmě nás slyšel a rozhodl se, že se schová, a pak, až přijdeme, na nás vybafne.“ Nato Pradeep spustil zvučným hlasem, div že nekřičel: „Ale my se nějakého zašustění ve křoví nebojíme, že ne?“

V tu chvíli jsem zahlédl, jak si nás z hustých větví prohlíží pár žlutých očí.

„Podívej, Pradeepe, támhle jsou ty brýle na noční vidění,“ zašeptal jsem. „Máme tě, Marku,“ křikl jsem. „Víme, že sis Příšeru z Lopušáku vymyslel, tak se vzdej a vylez ven!“

Znovu jsme uslyšeli to zavrčení. „Jo, skvělé efekty, Marku,“ pokračoval jsem. „Zní to spíš jako stará kočka pana Rogera než jako velká šelma.“ Musel jsem se nad tou skvělou urážkou pousmát. „Ale teď už toho nech a vrať nám Frenkýho, jestli se nechceš dostat do průšvihu.“

Vrátil jsem se ke křoví a vrčení zesílilo.

Najednou mě Pradeep popadl za rameno. „Nechoď dál!“

„Proč? Máme ho!“ řekl jsem mu šeptem. „A kromě toho, opravdu mě baví, že si jednou můžu došlápnout já na Marka.“

Pradeep ukázal na otisky tlap v hlíně. Byly čerstvé a vedly do křoví, odkud se ozývalo mručení. „Jo, Mark jistě použil ty svoje speciální boty. A co má být?“

Pradeep vytáhl jednu Markovu botu z batohu a já jsem si uvědomil, že tu druhou mám u sebe já.

„Třeba má jedny náhradní,“ zadoufal jsem ještě a pak už jsme jen po sobě střelili pohledem, který říkal: „ZDRHÁME!“

11. kapitola
Prosíme skutečnou příšeru, aby se přihlásila!

Každičký kousek mého těla se chtěl rozběhnout, ale Pradeep ukázal na strom hned vedle nás. U země měl větve, po kterých jsme se mohli vyšplhat, a já i Pradeep jsme zkušení stromolezci.

Pradeep bezhlesně počítal na prstech: jedna, dvě… Na „tři“ jsme vyrazili ke stromu.

Když už jsme byli ve větvích, podívali jsme se dolů pod sebe a nevěřili svým očím.

Z křoví se vyplížila černá sametová šelma. Byla velká asi jako labrador, ale rozhodně nevypadala, že by se jí chtělo cokoli aportovat. Svýma žlutýma očima se dívala přímo na nás a olízla se.

„Myslím, že je to panter,“ řekl Pradeep.

„Bezva, aspoň že vím, co mě sežere,“ poznamenal jsem. „Co budeme dělat?“

Panter zavětřil a pak se vydal k našemu stromu.

„Tak se mi zdá, že něco cítí,“ zašeptal Pradeep. „Ty máš s sebou něco k jídlu?“

„Jenom to burákové máslo,“ odpověděl jsem. Pak jsem si na něco vzpomněl. „Včera odpoledne, když jsme šli do tábora, jsem měl s sebou sendviče s burákovým máslem,“ řekl jsem.

„A když jsme byli u potoka s Frenkým a viděli jsme ty žluté oči, tak jsi měl taky jeden s sebou,“ připomněl mi Pradeep.

„Jenže se vsadím, že takový panter by si dal raději kus krvavého masa velký jako děcko než nějaký sendvič.“

„Kočka naší babičky burákové máslo miluje,“ řekl Pradeep. „Udělala by cokoli, jen aby se k němu dostala. Třeba ho má tahle šelma taky ráda? Třeba nás právě proto sleduje.“ Utrhl ze stromu, na kterém jsme seděli, šišku, a pokynul mi, abych mu podal burákové máslo. Zanořil šišku do másla a nabral na ni lahodnou lepkavou hmotu.

Panter se opřel předními tlapami o strom a natáhl se, jak nejvýš mohl, aby zachytil vůni.

„Eh, Pradeepe, nechci tě strašit, ale skoro bych se vsadil, že panteři umí lézt po stromech,“ vykvikl jsem.

Pradeep odhodil šišku obalenou burákovým máslem kousek od stromu, panter se k ní okamžitě vrhl a začal ji oblizovat a převalovat v tlapách.

„Myslím, že je to ještě mládě…“ prohlásil Pradeep zamyšleně. „Teda ne že bych poznal, jak je který panter starý, ale zdá se mi, že tohle je spíš takové panteří kotě.“

„Jo, jenže tohle panteří kotě si nás klidně dá jako hlavní chod po tomhle máslovém předkrmu!“ opáčil jsem. „Musíme odsud zmizet, najít Marka, zachránit Frenkýho a říct Grizzlymu o panterovi!“

Pradeep natrhal pár dalších šišek a všechny je ponořil do burákového másla.

„Co to děláš?“ chtěl jsem vědět.

„Hele.“ Pradeep upoutal pozornost zvířete tím, že zamával jednou šiškou v jeho směru, takže ji ucítilo. Pak šišku odhodil do křoví, kde se předtím mladý panter skrýval. Panter bez rozmyslu skočil do křoví za šiškou.

„Teď!“ zavelel šeptem Pradeep, oba jsme potichoučku slezli ze stromu a upalovali na opačnou stranu po Markových stopách do nitra lesa.

Pradeep co chvíli zahodil jednu z těch burákových šišek co nejdál za sebe, aby se panter zdržel oblizováním a nechtěl sežrat nás!

Brzy jsme doběhli na velkou mýtinu a na ní uviděli vrtulník Zdivočelého Safari s tygří kamufláží, zamaskovaný větvemi a listím. „Mám takový dojem, že Divoch Sam počítá s tím, že by mohl potřebovat rychlou únikovou cestu,“ poznamenal Pradeep.

Naproti nám, na druhé straně mýtiny, stál malý plátěný stan. Když jsme přišli blíž, jasně jsem slyšel, jak se z něho line dvojí zlotřilé „Chachachachááá“.

Zrovna jsem se chystal říct: „Hej, Predeepe, co si myslíš o tom, že by v té hromadě listí, ve které stojíme, mohlo být schované lano?“, ale nedostal jsem se k tomu. Stihl jsem jen: „Hej, Pradeepe, co si myslíš o tom… Áááááá!“ A už jsme se s Pradeepem houpali, chycení za kotníky, hlavou dolů vysoko nad zemí.

12. kapitola
Past pro blbouny

Náš výkřik a zasvištění lana rychle upoutalo pozornost těch dvou.

Jako první ze stanu vylezl Sam a za sebou táhl Grizzlyho Cooka. Grizzly měl přivázané ruce k tělu a spoutaná zápěstí.

„Já jsem ti říkal, že se nakonec objeví,“ zašklebil se Sam na Grizzlyho. A pak se otočil k nám: „To je prima, kluci, že jste se stavili. Houpe se vám příjemně?“ Znovu zazněl hvízdavý chechtot a my jsme tam viseli hlavou dolů a zírali na ně. Sam strčil do Grizzlyho, a ten se poroučel k zemi.

„Neměl jsem ti tak důvěřovat, Same,“ zavrtěl Grizzly hlavou. „Ta tvoje televizní show musí být strašný podvod, vždyť ty bys nevystopoval lva ani u sebe v obýváku!“ Pak se zahleděl na naše obličeje směřující bradou vzhůru a zašeptal: „Je mi líto, kluci, že vás takhle chytli.“ Pak potáhl za pouta kolem zápěstí, spiklenecky na nás zamrkal a kývl. Seshora jsem viděl, jak ze země sebral malý křemínek a pustil se do přeřezávání provazu.

„Já už nikoho stopovat nemusím,“ vyprskl Divoch Sam. „Už mě to nebaví. Chytil jsem a vycpal všechny nebezpečné tvory této planety, nebo když ne já, tak moji pomocníci! Ale k tomu, abych dopadl tohle podivné stvoření, jsem potřeboval nějakou smyšlenou šelmu, která by odlákala pozornost. Takzvaná Příšera z Lopušáku byla skvělý trik!“ Ušklíbl se.

Potom ze stanu vylezl Mark se zavařovačkou a v ní plaval Frenký. Frenký byl vzteky bez sebe a oči mu jasně zeleně žhnuly. Vrhal se na stěny sklenice a dorážel na víko. „Hej, pitomci, jak se vám houpe?“ zachechtal se Mark.

„Tohle jsme tu už měli!“ uťal ho Sam. „Ale aspoň k něčemu jsi mi byl dobrý. Vděčím ti za svůj životní úlovek. Za všechny ty roky, co jsem stopoval smrtonosná zvířata, jsem si ještě nikdy nevycpal zombí rybu. Od chvíle, kdy jsem se o ní dozvěděl z tvé žádosti o místo , jsem věděl, že ji musím dostat.“ Z kapsy bílého pláště vytáhl složený papír a podržel ho ve vzduchu. Byl na něm Frenký se zombíma očima.

Já s Pradeepem jsme se začali mrskat, abychom si uvolnili kotníky z lana. „Frenkýho si nemůžete nechat!“ vykřikl Pradeep.

„A ani ho nesmíte vycpat,“ přidal jsem se. „My vám to nedovolíme!“

Mark se Samem se znovu zachechtali.

„A jak přesně nám v tom chcete zabránit?“ zeptal se Sam se zdviženým obočím.

„Frenký, udělej z něho zombíka!“ křikl jsem. „Rychle, než bude pozdě!“

„Hlupáčci malí,“ řekl Sam a upravil si monokl. „Můj mě varoval a řekl mi, co ta ryba dokáže, takže jsem si s sebou přivezl sklenici, která nepropouští hypnotické pohledy. Jsem přece slavný Divoch Sam a kam bych to dotáhl, kdybych nepočítal s každou eventualitou?“

„A zvážil jste i eventualitu, že skončíte jako panteří svačina?“ zavřeštěl jsem a vší silou se snažil osvobodit.

„Zásah,“ pochválil mě Pradeep a pak řekl Samovi. „Podívejte, musíte nás sundat. Příšera z Lopušáku není výmysl, je skutečná. A jde po nás. Může tady být každou vteřinou!“

„A až se objeví, já tady vážně nechci viset jako nějaká myš na provázku,“ dodal jsem.

„Hezky se snažíte, pitomci. Jenže na to vám neskočíme.“ Mark se zachechtal. „Ta Příšera z Lopušáku jsem byl já. Opravdu jsem si na tom dal záležet.“

„A teď uvidíte, jak si tu vaši milou rybičku vycpu,“ zavrčel Divoch Sam. „ , podej mi videokameru. Chci si to natočit.“

Mark podal sklenici s Frenkým Samovi a vrátil se do stanu pro kameru.

V tu chvíli se Grizzly vymrštil.

Vmžiku srazil Sama i se sklenicí k zemi. Sklenice se rozbila, a zatímco Frenký skočil Samovi do obličeje a začal ho pleskat ocáskem, Grizzly se rozběhl k pasti a vysvobodil nás. S žuchnutím jsme dopadli na hromadu suchého listí.

Grizzly nám pomohl na nohy a pochválil nás: „To byl dobrý nápad, to s tou Příšerou z Lopušáku. Měl jsem dost času na to, abych si přeřezal pouta.“

„Ale my jsme si to nevymysleli!“ řekl jsem naléhavě Grizzlymu.

Vtom jsme za sebou uslyšeli hlasité zavrčení.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .