Kasperovcom –
Mikovi, Laure a anjelikovi Sophie Mei-Xiang

8

ZNENAZDAJKY SA prebudím, lapám po dychu, blikotajúce plamene na strope miznú v prítmí ticha mojej spálne. Prikrývkou si z očí utriem pot, strasiem zo seba zvyšky obohranej nočnej mory. Hoci tentoraz je to iné. Tentoraz som nebola v posteli ja, ale niekto iný. Niekto krajší ako ja, niekto inteligentnejší i odvážnejší. Tentoraz bola v posteli Marta.

Sestra sa mi občas zjavuje vo sne. Vždy je to ten istý sen, idem v ňom zhorieť zaživa. Ja sama. Rozdiel je len v tom, že Marta vo sne nebeží k oknu, ako to robím ja. Marta zadrží dych, nechá plamene skákať po prikrývke, až kým ju neobliznú, kým celá nevzbĺkne.

Je mi jasné, že už nezaspím. Po takomto niečom neviem zaspať. Nikdy. Šla som do postele skoro, teda v mojom prípade skoro; zvyčajne chodievam spať o desiatej. A viem, že niekedy medzi druhou a štvrtou sa budem zmietať v plameňoch, a do rána už oka nezažmúrim.

Postavím na kávu a naštartujem laptop. Dôležité e-maily prichádzajú v ktorúkoľvek nočnú hodinu, o zábavu mám teda postarané.

Keď prechádzam okolo zrkadla, pozriem sa na seba. Chyba. Nie je to príjemný pohľad. Prvé strieborné pramienky... A ja som príliš tvrdohlavá na to, aby som si ich dala zafarbiť, príliš hrdá na to, aby som podľahla tomu, čo robia starnúce ženy, keď využívajú výdobytky modernej technológie. Čiže, keď sa vylepšia, ako sa dá, keď skryjú chybičky krásy. Ja sa zvyčajne iba osprchujem, trošku nalíčim, učešem, a usúdim, že to stačí. Toto dievča nepotrebuje krémy proti vráskam, nepotrebuje farbenie vlasov, nepotrebuje push-up podprsenky. A to si myslím, že s takýmto prístupom k starnutiu niekoho ohúrim? Zatiaľ tu veru nevidím zástupy obdivovateľov.

Marta mi vždy vravievala: Si svojím najhorším nepriateľom, Emmy. Nepotrebuješ nikoho, kto by ti ubližoval. Sama si robíš zle.

Marta bola v mnohom mojím protikladom, a to absolútnym. Kým som sa ja umárala, ona si užívala. Ona bola žena atraktívna, zatiaľ čo ja som bola žena „prírodná“. Mávala pompónmi, povzbudzovala futbalistov, kým ja som protestovala s organizáciou, ktorá sa angažuje za práva zvierat – s PET-ou, proti bitúnku za mestom. Marta v piatok večer žúrovala so správnymi ľuďmi, ja som mala nos v klasickom románe či v publikácii o štatistike.

Bola odo mňa o päť centimetrov nižšia, mala tmavšie, hodvábnejšie vlasy. Nosila podprsenku s košíkom o číslo väčším než ja. Ľudia sa nestačili čudovať, ako sa mohli s časovým rozdielom len ôsmich minút narodiť takéto rozdielne bytosti.

„Panebože, ako mi len chýbaš, moja,“ poviem tichu v kuchyni. Neviem tú vetu vysloviť bez toho, aby som Martu oslovila; presne tak, ako ona oslovovala mňa na konci telefonických hovorov. Bola to pre ňu príznačná rozlúčka, keď sme ako študentky bývali každá na inom konci krajiny. Alebo keď šla robiť postgraduál do Arizony a ja som sa zatiaľ pridala k špeciálnym agentom Federálneho úradu pre vyšetrovanie.

Doteraz si pamätám Martinu reakciu, keď sa dozvedela, že idem do FBI. Na tvári sa jej zračilo ohromenie, zmätok. Akože mi asi zle rozumela – ľavicovo orientovaná osôbka, ktorá sa zúčastňuje na rôznych štrajkoch, sa pridáva k organizácii ako FBI... Ale nebola za to na mňa zlá. Ak tam budeš šťastná, potom budem šťastná i ja. To bola ďalšia vec, pre ktorú mi pílila uši – šťastie. Len nech si šťastná, Em. Si šťastná, Em? Túžba po šťastí je v poriadku, Em.

Káva je hotová. Nesiem si hrnček do druhej spálne, pustím sa do webových stránok, ktoré zvyčajne sledujem, kontrolujem si e-mail. Veci, na ktoré naďabím, ma až tak nezaujímajú. Rodinný dom v Palo Alto v plameňoch, žiadne obete. Požiar v činžiaku sociálneho bývania v Detroite, údajne niekoľko mŕtvych. Silný požiar chemickej továrne pri Dallase. Nie, nie, nič z toho...

Až napokon – áno, toto môže byť, čo hľadám. Požiar iba spred niekoľkých hodín, v obci menom Lisle v Illinois. Samostatne stojaci mestský domček. Jedna obeť.

Joelle Swansonová.

9

Stretnutie s Grahamom

Nahrávka č. 3

23. augusta 2012

Deň po. Čosi ako po opici, čosi ako daň za bláznivú noc. Ležím v posteli, rozprávam sa s vami cez digitálny diktafón, ktorý držím v ruke, uprene hľadím na fotografiu Joelle Swansonovej. Urobil som ju včera večer, keď sme to ukončili. Potom som si ju vytlačil na farebnej tlačiarni. Joelle bola bojovníčka, to jej treba uznať. Toľko krvi, toľko bolesti, no ona bojovala až do konca. Niekedy ľuďom skutočne nerozumiem.

Viem, viem, už som vám povedal, že fotky normálne nerobím. Lenže na konci každej akcie si obeť raz vyfotografujem. Len jeden raz. No nemôže si človek dopriať suvenírik?

V každom prípade vám prajem dobré ráno! Snažím sa začať každý boží deň s rannými správami o piatej. Poviem vám, je to najlepší zdroj autonehôd, vrážd a podobných záležitostí, teda zlých správ. Najmä v deň ako tento, čiže v „Deň po“, si správy jednoducho musím vypočuť. Tak, už to tu máme, práve si otváram videoklip na príslušnej webovej stránke... Tu je to:

„V noci si plamene vyžiadali život ženy v dome na predmestí Lisle. Dvadsaťtriročná Joelle Swansonová, ktorá bola nedávno promovaná na Benediktínskej univerzite, zahynula pri požiari, ktorý vypukol v stredu v skorých ranných hodinách v spálni jej domu. Podľa znalcov požiar zapríčinila zapálená svieca pri posteli, ktorá sa prevrátila. Nie je dôvod domnievať sa, že požiar bol založený úmyselne.

A teraz niečo zo športu. Sezóna Národnej futbalovej ligy je za rohom, ale interné nezhody budú rozhodcov–“

Stačí. Vypínam to. Keby ste tak mohli vidieť zábery atramentovočierneho dymu, tie kúdoly valiace sa zo strechy Joellinho domu. To slovné spojenie milujem – kúdoly valiace sa. Môže ešte dačo okrem dymu vytvárať valiace sa kúdoly? Okrem toho tam dali vylepšenú fotografiu Joelle. Zaiste z ročenky, v ktorej je aj jej promócia. Je to neprirodzene sladká fotka, nepochybne vyretušovaná. Mne sa viac páči moja fotka Joelle. Lepšie vyjadruje Joellinu osobnosť, je na nej viac jaziev, ukazuje viac skúseností, viac života.

Mimochodom, uvedomujem si, že zo strategického hľadiska je neobhájiteľné ponechávať si fotky svojich obetí. Áno, áno, viem. Keby ma chytili, bola by to podrobná prehliadka mojich aktivít, lepšia než podpísané priznanie. No čo už len môžem povedať? Tie fotky skrátka potrebujem. V tom neustúpim. Ak vám to pomôže, vložím si ich medzi stránky 232 a 233 do matkinej starej knihy. Volá sa Kuchárska kniha Betty Crockeryovej. Dám ich hneď vedľa receptu na lazane s mletým hovädzím. (Máte pravdu, túto dobrotu som vybral naschvál. Viem, viem, hrozné...)

Ó, panebože, pomyslíte si. Môže za to jeho matka. Prvý raz ju spomína na treťom stretnutí, v tretej minúte a sedemnástej sekunde. Zohráva presný čas, keď matku spomína, nejakú rolu? Bolo 317 číslo ulice, kde žili, kde on vyrastal? Mala jeho matka narodeniny 17. marca? Zneužila ho sexuálne 3 + 17-krát?

No dobre, dobre, takisto by som vám mohol povedať toto: keď som bol decko, matka ma nútila obliekať sa ako Little Bo Peep. Čo ma doteraz traumatizuje. Keď som ju zabil mačetou, zaprisahal som sa, že dokaličím všetky mladé krásne blondínky, ktoré mi prídu do cesty. Len preto, aby som sa zbavil toho desu. NOČNÉ MORY MA VŠAK KVÁRIA ĎALEJ!

Ale nie, len žartujem. Viem, viem, nie práve vydarený žart. Nevložil som sa do toho celý, nie je v tom moje srdiečko. Možnože vám niekedy porozprávam o svojej matke. A možnože nie.

Teraz sa však musím pripraviť, idem pracovať. Bude to veľký deň. Pred Sviatkom práce mám v pláne ešte jednu akciu. Minimálne jednu.

[KONIEC]

10

DNES RÁNO robím presne to, čo robievam každé ráno za posledné mesiace – sedím v pracovni (ktorú volám tiež maminou druhou spálňou), poctivo sa prehrýzam informáciami, skúmam fakty. Keďže ma suspendovali, nemám prístup k Národnej databáze kriminálnych činov. Lenže táto databáza by mi aj tak bola nanič, lebo poskytuje informácie o požiaroch klasifikovaných ako podpaľačstvo. Ak požiare pôsobia ako nešťastné náhody, aj keď sú vo svojej podstate „podozrivé“, do tejto databázy sa nedostanú. A požiare toho chlapa naozaj pôsobia ako nešťastné náhody.

Čo znamená, že je absolútne neviditeľný. Miestne úrady neposkytujú federálnym úradom žiadne informácie, nekomunikujú spolu.

A tak mi zostáva len úplne nevedecká metóda, a to, že na miesta ako Google a YouTube zavesím upozornenie a potom sledujem webové stránky a nástenky odkazov venované boju proti požiarom a podpaľačstvu a tak získavať dôležité informácie z webových stránok miestnych spravodajstiev. V tejto krajine dennodenne vypuknú požiare, v ktorých zahynú ľudia, či už sú založené náročky, alebo ide o nešťastné náhody, či už sa o nich právne federálne inštitúcie dozvedia, alebo nie. No a tieto udalosti sa v tej-ktorej oblasti dostanú aspoň do miestnych správ. Takže každý deň ma zaplavujú informácie o požiaroch, z ktorých je pre mňa deväťdesiatdeväť percent zbytočných. No aj tak ich musím prezrieť, aby som si bola istá, že ani jedna nie je tá, ktorú hľadám ako ihlu v kope sena.

Je neskoro popoludní. Už celé hodiny sa hrbím nad laptopom, sledujem nitky, čo by ma mohli niekam doviesť. Poslala som otázku týkajúcu sa istého požiaru v Lisle v Illinois, no miestny policajt mi zatiaľ neodpovedal.

Zvoní mi mobil. Spomeňte čerta... Predpokladám, že volá spomenutý policajt. Musím uznať, že po dni na samotke by som si rada podebatovala hoc aj so zástupcom telemarketingu predávajúcim životné poistenie.

Nastavím si mobil na hlasité odpočúvanie a zvolám dobrý deň.

„Slečna Dockeryová, tu poručík Adam Ressler z Policajného oddelenia v Lisle.“

„Áno, pán poručík. Ďakujem, že ste sa mi ozvali.“

„Slečna Dockeryová, mohli by ste mi ozrejmiť vašu pozíciu? Pracujete pre FBI?“

A je to tu – mám problém. Nie, nepracujem. A ani to by ma nepostavilo do najlepšieho svetla, keby som povedala, že som výskumná analytička, a nie špeciálna agentka – niektorí miestni sa totiž nebudú rozprávať s nikým iným okrem agentov –, no a momentálne nie som ani len výskumná analytička. Ak si vyhľadajú môj autorizačný kód, nájdu ho, to áno, a tak si budú môcť potvrdiť, že robím, čo som povedala, že robím. Problémom však ostáva skutočnosť, že pri kóde nájdu poznámku o mojom súčasnom suspendovaní.

„Momentálne som v súvislosti s Federálnym úradom pre vyšetrovanie na dočasnej dovolenke,“ odvetím. „Pracujem na špeciálnej úlohe.“

Právnik by moje vysvetlenie nazval technicky presnou definíciou. Až na to, že FBI nemá s touto „špeciálnou úlohou“ nič spoločné. De facto som si ju „pridelila“ sama. Pravdupovediac, som dievčaťom, ktoré suspendovali, dievčaťom, ktoré pracuje na vlastnú päsť. Podarilo sa mi však dodať celej záležitosti punc akej-takej vierohodnosti. A nemusela som ani klamať.

Zvyčajne to do istej miery funguje. Darí sa mi zaradiť sa kamsi medzi náhodného občana či zvedavého reportéra a nefalšovaného zástupcu práva. Dostanem síce odpovede na všeobecne nevinné otázky, ale tie mi len veľmi málo pomôžu  získať ucelený obraz, aký by som potrebovala.

„Nuž dobre, pozrime sa, čo vlastne potrebujete,“ vraví. Zaiste tým myslí, že na niektoré otázky mi odpovie a na iné nie. „Volali ste kvôli Joelle Swansonovej?“

„Áno, pán poručík. Ide o ten požiar spred troch dní.“

Doteraz viem asi toľkoto: dvadsaťtriročná Joelle Swansonová bývala v novom dome na predmestí v Carthage Court na čísle 2141 v Lisle v Illinois, asi dvadsaťpäť kilometrov od Chicaga. Žila sama. Nedávno bola promovaná na Benediktínskej univerzite a potom sa tam na oddelení prijímania nových študentov aj zamestnala. Bola slobodná, bezdetná, dokonca ani s nikým nechodila. Zahynula neočakávane, v skorých ranných hodinách dvadsiateho druhého augusta. Pri požiari. Podľa šéfa miestnych hasičov je podpaľačstvo vylúčené.

„Čo spôsobilo požiar?“ pýtam sa poručíka.

„Horiaca svieca. Bola pravdepodobne na stole a odtiaľ spadla na koberec. Tam zas boli porozhadzované noviny, a tak koberec i polyuretánový matrac vzbĺkli. Požiar sa veľmi rýchlo rozšíril po celej spálni. Obeť zhorela na uhoľ priamo v posteli.“

Ani nemuknem, dúfam, že mi povie viac.

„Šéf hasičov vravel, že sa nenašiel žiadny katalyzátor. Vraj to vyzerá ako keby... Nuž, povedal asi toľko, že ,ľudia bývajú veľmi nepozorní‘. Myslel tým, že zaspia pri horiacej svieci.“

Keď k tomu prirátame ako napotvoru porozhadzované noviny...

„Ste si istý, že požiar vypukol v spálni?“

„To teda som. Šéf hasičov o tom vôbec nepochybuje. Ani o príčine požiaru, ani o tom, kde vypukol.“

„A čo tá svieca?“ pýtam sa.

„A čo s ňou?“

„Vedia, prečo sa prevrátila?“

Nastane ticho. Možno sa mu to vidí nepodstatné, lenže keď sa nad tým zamyslíme – ako sa môže svieca na stole len tak prevrátiť a spadnúť? Bola predsa dnu a tam nefúka silný vietor, ktorý by ju mohol zhodiť.

„Môžem sa vás opýtať, prečo sa o to zaujíma FBI?“

„Kiežby som to tušila, poručík. Veď viete, ako to chodí.“

„Nuž... áno, asi máte pravdu.“

„Bude sa robiť pitva?“

„Nie, nemyslím.“

„Prečo nie?“

„Ak mám byť úprimný, nie som si istý, či vôbec ostalo telo, čo by sa dalo pitvať. Okrem toho by sme si skôr mali položiť otázku, prečo by sa malo pitvať? Šéf hasičov tvrdí, že podozrenie na podpaľačstvo je vylúčené. Nie je nám známa príčina, prečo by tej žene chcel niekto ublížiť, a ani nemáme dôkazy, žeby jej niekto ublížil.“

„Presne preto sa robieva pitva, poručík. Aby sa našli dôkazy.“

Nasleduje pauza. Keďže mám mobil nastavený na hlasité odpočúvanie, ticho sa priam zhmotní. Pôsobí to, akoby zavesil. A možno aj zavesil. Poliši nemajú radi, keď im niekto radí, a už vôbec nie, ak ten niekto je špeciálnym agentom FBI. „Slečna Dockeryová, viem, prečo sa robí pitva. Lenže ide o to, že sa nepitve pri každom úmrtí. V tomto prípade neexistuje vôbec žiadne podozrenie. Podľa odborníkov–“

„Ale máte u vás jednotku, čo sa zaoberá podpaľačstvom, nie?“ pýtam sa. „Mohli by ste im tento prípad posunúť?“

„Máme takúto jednotku, madam, to áno; s pôsobnosťou v celom kraji. Lenže neposúvame im každý požiar. Potom by im nezostal čas venovať sa prípadom skutočného podpaľačstva. Preto sa vás pýtam – máte informácie o Joelle Swansonovej, ktoré by nás presvedčili, že skutočne šlo o podpaľačstvo?“

„O Joelle Swansonovej neviem nič,“ priznám neochotne.

„V tom prípade si myslím, madam, že sme skončili. Mám more práce.“

„Viem, že máte, poručík. Preto vám za čas, ktorý ste mi venovali, veľmi pekne ďakujem. Môžem vás poprosiť ešte o jednu službičku?“

Zreteľne si povzdychne. Tak, aby som to počula.

„No akú?“

„Jej spálňa,“ poviem. „Čo by ste mi mohli povedať o pôdoryse jej spálne?“

11

PORUČÍK RESSLER sľubuje, že mi pošle vyžiadanú informáciu o spálni Joelle Swansonovej hneď, ako bude môcť. Čo môže znamenať desať minút alebo nikdy. Možno som mohla byť diplomatickejšia, aj on má predsa ego, mohla som trocha napomôcť spolupráci. Lenže mám už pokrk správ o hasičoch, ktorí určite vedia požiar uhasiť, ale neuveriteľne tápu, pokiaľ ide o zistenie jeho príčin. Ktorí uzatvárajú prípady skôr, než sa patrične vyšetria. Keby šlo trebárs o sklad, a škoda by dosiahla milióny dolárov, preskúmali by každú maličkosť, hrabali by sa v popole dovtedy, kým by niečo nevydolovali. Lenže relatívne malý požiar, ktorý má v ich očiach jasnú príčinu, sa im nevidí hoden vyšetrovania. Ukončia ho skôr, než ho vôbec začnú.

Potrebujem si oddýchnuť od počítača, ale chuť na syrový hamburger nemám. Tak sa pustím do drhnutia dlážky v kuchyni. Pokiaľ ide o čistotu a poriadok, niekedy to preháňam. Jednako, realitní agenti majú práve toto radi; ten môj sa neskutočne tešil, že sa sem po odsťahovaní mojej mamy na Floridu nasťahujem ja. Teda potom, keď mama ponúkne dom na predaj. Nehnuteľnosť sa vraj ľahšie predáva, ak v nej niekto býva. Aj mne to takto vyhovuje, teraz, keď ma v FBI suspendovali. Apartmán v Georgetowne si aj tak momentálne dovoliť nemôžem; stratila som pravidelný príjem.

Takže takto teraz fungujem: medzičasom bývam v maminom dome v Urbanii vo Virgínii, no a mama šla zatiaľ za slniečkom do Neapola. Žijem teda doma, som nezamestnaná, s nikým nechodím. Tak, a tu ma máte – tridsaťpäťročnú Emmy!

Keď je dlážka v kuchyni vyblýskaná, čupnem si, ponaťahujem si ruky. Som totálne vyčerpaná, fyzicky i psychicky. Musím priznať, že pokiaľ ide o Booksa, robila som si veľké nádeje. Riaditeľ FBI ho má rád a ak je na svete niekto, kto mi verí, je to Books. Lenže nemôžem sa mu diviť. Mal sväté právo zareagovať tak, ako zareagoval. Čo ma na celej veci trápi najviac.

Chcem povedať – čo som vlastne čakala? Rozišla som sa s ním tri mesiace pred svadbou. V podstate som spanikárila, a tak zlomila srdce úžasnému mužovi. Teraz, po dvoch rokoch, si len tak vpochodujem do jeho života a očakávam, že sa ma na príkaz Skoč! opýta Ako vysoko?

Vrátila som sa teda do pozície slobodnej ženy bez záväzkov, do zvláštnej jednotky pod velením Emily Jean Dockeryovej, ktorá sa nesmierne amatérskym spôsobom prehrabáva v informáciách, po celej krajine obtelefonováva miestnych zástupcov práva, z ktorých si väčšina myslí, že jej šibe.

Čo možno nie je ďaleko od pravdy.

Niekto mi klope na dvere. Obleje ma studený pot. Nemám tu veľa známych, a už vôbec nie priateľov. Okrem toho je už po ôsmej.

Lenže nemám ani zbraň. Mám tu len hubku a vedro s vodou. Mohla by som teda prípadného votrelca vystrašiť tým, že ho „na smrť vyčistím“.

„Kto je?“ zjačím z chodby.

Hlas, ktorý začujem, poznám.

Vydýchnem si a otvorím.

Harrison Bookman má na sebe iné tričko ako minule, ale tie isté modré džínsy. Pod pazuchou ako domácu úlohu nesie šanóny so spismi, ktoré som uňho nechala.

„Nikdy nezabíja v nedeľu,“ oznámi.

„Nie, nikdy.“

Nastane dlhé ticho.

„Na tvojom mieste by som si urobil poriadnu kávu,“ povie.

„Áno.“

„Dobre. Počkaj – povedala si ,áno‘?“

To sa tento týždeň usmievam už druhý raz.

12

KRÁČAME S BOOKSOM po Pennsylvania Avenue Northwest, okolo parcely, kde kedysi stála reštaurácia D’Asqua, čiže naše miesto. Ak teda môžeme voľajaké miesto nazvať naším . Bolo to v časoch, keď sme sa rozhodovali, či si dáme na večeru čerstvú rybu z ponuky vystavenej na ľade v jedálni a budeme pochlipkávať biele vínko, alebo si radšej sadneme von a budeme sa dívať na fontánky Navy Memorial. Na môj i Booksov vkus to bolo v reštaurácii trocha vyčačkané; napriek tomu sme si chodili užívať práve sem. Práve tu sa odohrávali naše piatkové rande.

Veci sa však zmenili. Reštaurácii akosi došiel dych a nám dvom tiež.

„Je to takto len a len preto, že si chlap,“ poviem Booksovi.

Zdá sa, že o tom vážne uvažuje. Nie práve najpriateľskejšie kývne hlavou. „Je to jedna z možností,“ uzná a zvraští obočie. „Ale možno...“ Pohladí si bradu, akoby bol Sherlock Holmes práve lúštiaci rébus. „Možno je to preto, že na rozdiel od teba ma tu zopár ľudí považuje za normálneho.“ Luskne prstami, akože na to prišiel.

„Nie, tu ide o pohlavie. Je to preto, že som žena.“

„Žena, ktorá nie je celkom normálna .“

„Books,“ poviem. On však odrazu zastane. Uvedomím si, že sme už pred centrálou FBI.

„Ty si to chcela, nie ja,“ povie príkro. „Ja ti chcem len vyhovieť. Prečo nemôžeš byť jednoducho spokojná a veci do aleluja nerozpitvávať?“

No teda! To je trošku prisilné. Takúto reakciu som nečakala.

Rýchlo prejde okolo mňa. Vstúpime, potom sa zahlásime na recepcii. Kedysi sme mohli jednoducho vystrčiť odznak a bolo to. Teraz sme návštevníkmi. Books z vlastnej vôle, ja proti nej.

„Moment, prosím,“ povie recepčná. Books si za chrbtom zakvačí jednu ruku do druhej. Bezvýznamné drobnosti vždy vyvolajú spomienky. Keď mal pridelený prípad, vždy sa takto správal. Takto formálne. Ale inak som sa mohla pri ňom ušúľať od smiechu. Keď sme však na niečom robili, povedali by ste o ňom, že je typickým agentom bez štipky zmyslu pre humor, niekto ako Joe Friday: madam, len fakty, prosím. Kedysi dávno, v časoch pre nás lepších, som si z Booksa uťahovala – zvykla som si zakvačiť ruky jednu do druhej ako on, chodiť ako robot, vravieť: áno, madam; nie, pane.

„A pamätaj si, Emmy, je to moje stretnutie.“ Books sa obráti a premeria si ma.

„Budem dobrá. Čestné...“

„Nie som baba. Takže neviem, čo tým myslíš...“

„Aj my máme svoju česť, nielen vy...“

Vzdychne. „Len to spravme po mojom, dobre?“

„Veď o to ide. Nič iné mi ani na um nezíde, Books. Urobíme to po tvojom.“

Podráždene si povzdychne. Dáva mi tým na vedomie, že mi neverí. Dobre vie, ako niekedy veci dramatizujem.

„Ty si šéf. Ja som len dievčatko, ktoré ti nesie tašku.“

„Nenesieš mi tašku.“

„Ale keď budeš chcieť, odnesiem ti ju.“

Od recepčnej vyfasujeme ceduľky pre návštevníkov, priam punktičkársky nám prezrú tašky. Napokon zamierime k výťahom.

„Si dnes akási nabrúsená,“ usúdi Books.

Má pravdu. Som strašne nervózna, strachujem sa, ako to dopadne, a takto to kompenzujem. Bože – ide o najdôležitejšie stretnutie môjho života, v hre je strašne veľa, a ja tu iba bohapusto mudrujem...

„Je ti jasné, že už len súhlas s touto schôdzkou znamená, že nám robia milosť,“ povie Books.

„Áno, je.“

Skôr než vojdeme do výťahu, Books si ma premeria. Keď sa vezieme nahor, je ticho, nevypustí jediné slovko. Ide o jedno z jeho pravidiel, akési nastavenie mysle veľmi, ale veľmi tajného agenta. Nič pred ľuďmi nerozoberať.

Lenže ja viem, na čo myslí. Myslí na slovo, ktoré som vtedy nevyriekla. Myslí na moje áno .

Na vlastnú obranu by som uviedla toto: vzdala som to tri mesiace pred svadbou. Vrátili nám zálohu, čo sme vycálovali za banketovú miestnosť; pozvánky sme v tom čase ešte nerozposlali. Ale neviem, či táto skutočnosť aspoň trocha zmiernila Booksovo trápenie. Povedala by som, že veľmi nie...

Akejsi žene uvedieme naše mená. Potom s ňou kráčame cez halu, do jednej z priestranných konferenčných miestností, ktoré používa riaditeľ FBI William Moriarty.

Blížime sa k sále a ja si všimnem, že Books je čoraz nervóznejší. Je to jeho prvá návšteva po odchode – kvôli riaditeľovej námietke –, je to prvý raz, čo sa premáva po sálach s tenkými kobercami a lacným umením na stenách a vzduchom nabitým aktivitou, vzrušujúcou vôňou lovu, naháňaním zloduchov, ochranou verejnosti. Nie, pre Booksa to nemôže byť ľahké. Skutočne chcem od neho veľa. Po tom, čo som mu vyviedla, si od neho nezaslúžim ani zrnko láskavosti alebo slušnosti. Mentálna poznámka: Books je dobrák...

Chcem povedať – nielenže vybavil toto stretnutie, vybavil stretnutie s najvyšším z najvyšších. Podarilo sa mu obísť môjho šéfa, nášho Dicka, ktorý, keby mohol, by s čímsi takýmto urobil krátky proces. Som rada, že na stretnutí nebude.

Roztvoria sa dvere. Na konci dlhého stola stojí riaditeľ Moriarty, po ľavici má šéfku personálu Nancy Parmaggioreovú.

Po pravici má výkonného námestníka pre Útvar odhaľovania zločinov, korupcie, finančnej a kybernetickej kriminality, známeho ako Julius Dickinson alebo Dick.

„Doriti,“ šepnem, keď ma Books nenápadne štuchne lakťom.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .

98

MARY LANEYOVÁ sa na posteli nakloní dopredu a prudko sa rozkašle. Vykašliava hlien s prímesou krvi. Pomocou automatických gombíkov som jej posteľ nadvihla a nahla dopredu, takže je teraz asi v šesťdesiatstupňovom uhle. Potom som stisla príslušné tlačidlo a privolala sestričku.

„Sme tu, Mary,“ poviem. Potom ju chytím za ruku a pohladím. „Ste v nemocnici, ste v bezpečí.“

Keď záchvat kašľa poľaví, Mary znehybnie. Uprene hľadí dopredu, jej oči sú len štrbinkami vo fialovočiernych sinkách.

Zrejme si začína na všetko spomínať.

Tíško zastoná. Roztrasú sa jej plecia, po spuchnutých lícach sa jej kotúľajú pramienky sĺz.

„Už vám nemôže ublížiť,“ upokojujem ju.

„Je... On... Vy...“ vyráža zo seba slová pomedzi prerušované nádychy a výdychy.

„Ešte sme ho nechytili,“ povie Books. „Ale dostaneme ho. A na to, Mary, potrebujeme vašu pomoc.“

Mary sa s nárekom začne prezerať, hľadí si na ruky i na nohy, ohmatáva si trup. Pôsobí to, akoby sama seba prehliadala, či nemá zbraň. Potom si jemne priloží prsty na tvár; má ju neskutočne spuchnutú a posiatu modrinami.

„Som špeciálny agent Bookman a toto je Emmy Dockeryová, výskumná analytička FBI. Je mi ľúto, ale naozaj sa teraz musíme s vami pozhovárať.“

Mary po chvíli prikývne, vzlyky, čo ňou lomcujú, ustanú. Podám jej vreckovku a ona si opatrne poutiera tvár. Napokon sa na mňa zadíva.

„Vy... vy ste ma našli,“ vraví. „Boli ste to vy. A... A ostali ste pri mne.“

Vezmem ju za ruku a nežne sa na ňu usmejem. „Dostanete sa z toho.“

„Čo... Čo Winston urobil? Z... zabil...?“

Pozriem na Booksa a on pritaká. „Hľadáme ho pre vraždu. Pre sériu vrážd.“

Tá správa ju vydesí. Podľa posledného Stretnutia s Grahamom, ktoré sme čítali, usudzujeme, že jej niečo vravel, keď ju mlátil po tvári, takže musí mať akú-takú predstavu o tom, aké nepredstaviteľné veci páchal.

„Okej, obaja odstúpte,“ začujeme hlas lekára, ktorý si kliesni cestu do izby.

„Rýchlo, Mary,“ šepne Books. „Je to nesmierne naliehavé. Naznačil vám, kam by mohol ísť? Alebo čo má ďalej v pláne? Čokoľvek...?“

Books vystrie k lekárovi ruku, drží si ho od tela.

Mary si odkašle. „Povedal... Nuž, viete, povedal...“

„Musím trvať na tom, že moja pacientka potrebuje pokoj. Takisto ju potrebujem vyšetriť,“ vraví lekár.

„Je to nesmierne naliehavé,“ zopakuje Books. „No tak, Mary, čo povedal?“

Mary namáhavo prehltne a privrie oči.

„Povedal, že ho nikdy nechytíte,“ šepne. „Povedal, že je neviditeľný.“

99

LEKÁR NÁS vyhodí z izby, aby mohol vyšetriť Mary. Prejdem okolo dvoch ozbrojených mužov z federálnej ochranky svedkov, ktorí strážia Marine dvere, a prejdem do chodby.

„Nájdeme ho,“ poviem. „Mám isté–“

„Choď domov, Emmy,“ preruší ma sucho Books a obíde ma.

Čakám, že sa obráti. Ale neobráti sa.

„Nejdem.“

„Nuž, tu ostať nemôžeš, to si píš. Môžu sa tu zdržiavať len oprávnené osoby. A to ty už nie si.“

Nasledujem ho, ledva mu stačím; Books vždy kráčal rýchlo. „Môžem ti ho pomôcť nájsť, Books, toto je predsa to, čo robím najlepšie. No tak...“

Books dôjde k výťahu a stisne gombík. „Skončila si,“ povie. „A ja som skončil s tebou. Nemôžem veliť akcii, keď ľudia otvorene neuposlúchnu môj rozkaz. Podkopáva to morálku celej jednotky. Keby si bola dospelá, vedela by si, o čom hovorím. Lenže to ty nie si, Emmy. Si dieťa. Dieťa. A ja už mám toho dosť.“ Rukou presekne vzduch. „Dosť!“

Potrasiem hlavou. Bezočivo, bez rešpektu – asi ako dieťa... „Viem ho nájsť. Som tvojou najväčšou príležitosťou. Prečo by si–“

„Prepáč!“ Výťah cinkne, otvoria sa dvere a Books vojde dnu. Nato sa obráti a pozrie na mňa. „Skončila si.“

Dvere sa začínajú zatvárať; rovnako ako moja nádej ďalej pracovať na prípade.

Books ich však zablokuje, aby sa celkom nezavreli, a podíde dopredu. Je pri mne tak blízko, až sa prichytím pri tom, že cúvam.

„Myslíš si, že môžeš šliapať, po kom sa ti zachce, a že sa na to musia všetci dívať so založenými rukami a prijať to?“ zasyčí. „Prečo si chcela, aby som viedol tento prípad, ha?!“

„Ja–“

„Ja ti teda poviem, prečo,“ zahromží. „Chcela si, aby som viedol tento prípad, lebo si usúdila, že ma budeš môcť ovplyvňovať a robiť si so mnou, čo sa ti zachce, všakže?“

„Nie. Tak aby bolo jasné, chcela som na tomto prípade pracovať s tebou, lebo som vedela, že riaditeľ ťa bude počúvať, a tiež preto, že si jeden z najlepších agentov v FB–“

„Ó, vynechaj, prosím, tento balast, dobre? Keď už nič iné, zaslúžim si aspoň, aby si bola ku mne úprimná. Chcela si niekoho, kým budeš môcť manipulovať, a vedela si, že so mnou sa ti to podarí.“ Hrozí mi prstom, rovno do tváre. „Nuž, a hádaj, čo si dosiahla? Zneužila si ma posledný raz!“

„Takže zabijak nám bude ďalej unikať len preto, že sa nemôžeš preniesť cez to, že som sa za teba nevydala.“

Books cúvne a pootvorí pery. „No teda! Tak toto je už priveľa!!!“

Má pravdu, to som prestrelila. „Ja... Prepáč mi to, Books. Tak som to nemyslela.“

Books vystrčí sánku, vyhýba sa môjmu pohľadu. „Ak do piatich minút neopustíš nemocnicu, dám ťa zavrieť.“

„Agent Bookman!“ Jeden z mužov z federálnej ochranky svedkov k nám beží po chodbe. „Mary Laneyová povedala, že môže pokračovať v rozhovore.“

„Výborne,“ povie Books, nepochybne celý rád, že môže vycúvať z tohto rozhovoru.

„Lenže, viete...“ ošíva sa muž z federálnej ochranky svedkov, ospravedlňujúco dvíha plece. „Nuž, povedala, že chce Emmy Dockeryovú.“

Books skloní hlavu, potrasie ňou, napokon sa na mňa neúprosne zahľadí. „Emmy Dockeryová už na tomto prípade nepracuje.“

„Áno, pane... Lenže...“ Muž z federálnej ochranky svedkov si odkašle. „Mary Laneyová povedala, že sa bude zhovárať len s Emmy Dockeryovou.“

Books nahlas zastoná, prstami si hrabne do vlasov.

Nemôžem si pomôcť a trošku sa pousmejem.

„Toto je teda nepríjemná situácia,“ poviem.

Books prefrčí okolo mňa, smerujúc k Marinej izbe.

„Poďme na vec!“ volá na mňa.

100

„PÔSOBIL TAK... normálne,“ vraví Mary Laneyová, hlas má stále chrapľavý. Na nose jej vymenili obväzy. Sinky okolo očí nadobudli modrý odtieň, ktorý sa tak na jej tvári pridružil k fialovej a čiernej. Nedokážem sa na ňu pozrieť bez toho, žeby sa mi nechcelo zaplakať.

V suteréne Marinho domu našli hliníkovú bejzbalovú palicu značky Louisville Slugger, na ktorej bola jej krv. Tou ju Graham opakovane udieral do tváre, tou jej spôsobil opuchliny veľké ako nafúknutý neforemný balón.

Zvolil si teda netradičný spôsob – bejzbalovú palicu. Znamená to vari niečo? Nepredpokladala by som, že bude Mary mučiť tak, ako mučil predchádzajúce obete. Neobáral by ju, neoskalpoval by ju, ani by jej neohobľovával kosti na miestach, kde to bolí najviac, teda v kĺboch kolien, lakťov a zápästí. Ale prečo práve bejzbalka? Prečo nepoužil zbraň, prečo to rýchlo neukončil jediným potiahnutím spúšte?

„Čo chcem povedať – bol tak trocha čudný, mal málo sebavedomia, to áno,“ pokračuje Mary, „ale inak pôsobil absolútne neškodne. Možno... No, zdal sa mi, akoby nebol vo svojej koži. A to vždy. Lenže ako sme sa postupne o sebe viac a viac dozvedali, začal pookrievať. Stával sa nežným, sladkým.“

Pri tých slová na nás pozrie – aspoň si myslím, že na nás pozrie; usudzujem tak z pohybu jej hlavy. Vinou opuchov má totiž tak strašne zúžené oči, že sa nedá dobre rozoznať, keď nimi pohne.

„Je mi jasné, že to znie šialene,“ povie.

„Vôbec nie, Mary,“ protirečím jej. „Winston Graham obalamutil množstvo ľudí. Dokázal ich dokonale ovládať. Osamote žijúce ženy, ktoré nikdy predtým nestretol, spracoval tak, že ho pustili k sebe. To si vyžaduje špeciálne schopnosti v zavádzaní ľudí.“

Mary si z polystyrénového pohárika vydoluje niekoľko kúskov ľadu a začne ich cmúľať. „Keď som ho stretla prvý raz, povedal mi, že je sériový vrah.“

„Naozaj?“ šepnem. Mary nevie, čo sme si prečítali o ich prvom rozhovore v jednom z prepisov Stretnutí s Grahamom. Nevie ani len to, že tie prepisy vôbec existujú. Books povedal, že jej to nechce povedať hneď.

„Stalo sa to v bare, kde pracujem. On...“ Dá si ruku na ucho, akoby telefonovala. „Pôsobil, že si nahrával vlastné slová na taký čudný prístroj. Pripomínal ,starožitnosť‘. Mal ho na uchu, akoby to bol mobil. Povedala som niečo na adresu toho prístroja. Nato sa mi zazdalo, že sa o mňa začal zaujímať. Povedal mi, že zabil zopár ľudí. Jednoducho som si myslela, že ma naťahuje.“

„Každý by si to myslel,“ poviem.

Mary nám potom vykreslí zopár rande s Grahamom, o ktorých už vieme. Ale tvárime sa, že to počujeme prvý raz. Nespomenie každú maličkosť, ktorá je popísaná v Stretnutiach s Grahamom, ale v princípe sa od nej dozvieme to isté. Ten večer, keď sa vlúdil do baru, aby ju nenápadne pozoroval („Povedala by som, že vtedy mi malo prvý raz zapnúť,“ prizná Mary, potom dodá: „Lenže mi to lichotilo. Muži mi zväčša nevenujú až takú pozornosť.“). Ďalší raz, čo sa jedného večera stretli, zašli po Marinej šichte v bare na pohárik. Potom nasledovalo sobotné rande. Bol to ten týždeň, v ktorom si dal Graham pohov od zbesilého vyčíňania. Ležali pri kozube, bozkávali sa, jeden druhého sa dotýkali, načali ošemetnú tému o tom, že by spolu mohli vážne chodiť.

Rozhovor trvá takmer tri hodiny. Books, najlepší moderátor interview, akého poznám – trpezlivý, precízny –, prejde cez všetko, čo Mary a Graham spolu robili, o čom sa zhovárali, prejde cez emócie, ktoré pri tom Mary prežívala. Ona mi počas celého rozhovoru drží ruku.

„Je to neskutočne trápne,“ povie, keď skončíme. „Zaiste si teraz myslíte, že som totálny cvok.“

„Myslíme si, že ste výnimočná žena, Mary,“ poviem. „Aj on si to zaiste myslel. Domnievam sa, že mu na vás záležalo. Chcem povedať – vás predsa nezabil, je tak? Všetkých ostatných zabil. A nielen to, Mary. Mučil ich. Zmrzačil ich. Vám to však neurobil. Mal nepochybný dôvod zabiť vás, no nedokázal sa k tomu prinútiť. Boli ste preňho výnimočná.“

„Len som mala šťasie.“

„Nenazval by som to šťastím,“ podotkne Books. „Mlátil vás hliníkovou bejzbalovou palicou. Keby bol chcel, poľahky to mohol s vami skoncovať. Či mi veríte alebo nie, Mary, aj keď sú vaše zranenia tváre nepríjemné, ani zďaleka vás neudieral tak silno, ako mohol. Stačil by jeden jediný pevný úder bejzbalkou, a navždy by vám poškodil mozog. Myslím, že v tom nemal jasno.“

„Žartujete,“ povie.

„Vôbec nie. Čosi podobné sa stáva pri samovraždách. V prípade ľudí, ktorí si podrežú žily. Zo začiatku váhajú, nemôžu sa prinútiť k tomu, aby to urobili, takže zárezy nie sú hlboké, len plytké, povrchné. Až potom zasiahnu nerv, rozrežú žilu. Vraví sa im rezy váhania. V Grahamovom prípade šlo o čosi podobné.“

„Akýsi úder váhania,“ dodám.

„Viac-menej áno,“ potvrdí Books. „Vravel si, že vás musí zabiť, lenže zakaždým, keď sa rozohnal, tvrdý úder nezasadil. Pretože hlboko v duši vás jednoducho nemohol zabiť. Na to ste mu boli príliš drahá.“

Mary sa trpko zasmeje. „Musím priznať, že kým ma tou palicou mlátil, hlavou mi lietali všelijaké myšlienky. Ale ,že som mu bola príliš drahá‘, to mi teda ani vo sne nenapadlo.“

Books má pravdu. Preto Graham použil bejzbalovú palicu, a nie zbraň či nôž. Stále sa rozhodoval, až do samého konca sa rozhodoval, či Mary naozaj zabiť, alebo ušetriť.

„Takže... Čo bude teraz?“ pýta sa Mary.

Books pokyvká hlavou. „Deň či dva pobudnete v nemocnici a my budeme na vás dávať pozor. Keď vás prepustia, dáme vám ochranku, niekam vás nasťahujeme.“

Mary si položí ruku na hrudník. „Myslíte si, že sa môže vrátiť?“

„Aj s touto možnosťou treba rátať. Ale nebojte sa. Nedozvie sa, kde ste. Ide len o výnimočné bezpečnostné opatrenie. Stále vás bude niekto strážiť.“

„A kto? Akože agenti FBI?“

„Alebo federálni ochrancovia svedkov.“

Mary zvesí hlavu, zneistie. „Nechcem sa skrývať. Nemôžem sa skrývať.“

„Len kým ho nechytíme,“ poviem.

„Mohlo by to byť pre vás nebezpečné,“ dodá Books. „Čo ak si to rozmyslí? Čo ak sa rozhodne, že vás nechce živú? Alebo vás jednoducho bude chcieť a skúsi vás vziať so sebou? Bodka.“

Mary krúti hlavou, zhlboka dýcha. Potom pozrie priamo na mňa.

„Urobím to, ak pôjdete so mnou.“

101

NIEČO NEHRÁ. Niečo tu nehrá.

Som v nemocničnej kaviarni, ešte raz prechádzam cez vlastný výtlačok Stretnutí s Grahamom, pokúšam sa zahnať neurčitý, nedefinovateľný nepokoj. Denny a Sophie, ktorí prišli za nami do Pensylvánie, sú pri mne, čítajú vlastné kópie. Nie je to síce bohviečo, lenže momentálne nemáme nič iné, čo by nám mohlo niečo napovedať.

„Prečo začal so Stretnutiami s Grahamom až posledný mesiac?“ pýtam sa. „Prečo až teraz v auguste? Ľudí predsa začal vo veľkom kántriť v septembri dvetisícjedenásť. Prečo začal potom s nahrávkami a ich prepismi až o jedenásť mesiacov neskôr? No prečo?“

Denny si strčí do úst špáradlo a začne ho žuť. „Ktovie? Možno sa rozhodol, že musí zvečniť vlastnú genialitu.“

Pokrútim hlavou. „Na to je príliš metodický. Nazdávam sa, že Stretnutia s Grahamom plánoval zároveň s tým zbesilým vraždením. Nemyslím, že robí veľa vecí len tak, z rozmaru. Vieme to z jeho činov a z toho, čím sa vystatuje v denníku – tvrdou disciplínou, dôkladnou prípravou a perfektnou realizáciou.“

Sophie vyhlási: „Takže otázka stojí takto: čo iniciovalo jeho rozhodnutie začať s nahrávkami? Čo sa prihodilo tento rok, v auguste dvetisícdvanásť a odlišovalo sa od situácie v septembri dvetisícjedenásť, keď začal vraždiť?“

„O žiadnej traume v jeho živote nevieme,“ povie Denny. „Grahamovi rodičia zomreli pred desiatimi rokmi. Súrodencov nemal. Ani ženu, ani deti. Ani dievča, o ktorom by sme vedeli – aspoň dokiaľ neprišla na scénu Mary. Nijaké blízke, milované bytosti, nijaké vzťahy. Nemal ani len domáceho miláčika.“

Myšlienky mi zaletia do minulého augusta. V tom období sa v súvislosti s jeho vražednými metódami nevyskytlo nič neobvyklé. A pokiaľ ide o mňa, len som to skúmala a posielala som Dickinsonovi e-maily, hádala sa s Policajným oddelením v Peorii v Arizone...

„Ale počkať!“ znenazdajky zvolám a nadskočím na stoličke. Podarí sa mi tak vyliať kávu z Dennyho polystyrénového pohárika. „Počkať, počkať! August! Vtedy predsa prenikla na verejnosť správa, že spochybňujem prácu polície v Arizone. Presne vtedy uverejnili noviny v Peorii článok o mojom vyhlásení, že Marta zahynula rukou vraha. A rovnako pustili do éteru, že pracujem pre FBI.“

„A on to mohol čítať,“ povie Denny.

„Samozrejme, že to čítal,“ tvrdím. „Sledoval úplne všetko. Úplne, úplne všetko. Takže si to prečítal a uvedomil si, že FBI si teraz naňho posvieti.“

Pravdou však ostáva, že moji vlastní ma v tom čase už vypudili, odmietli moje teórie, až kým na scénu neprišiel Books a nepomohol presvedčiť riaditeľa. Ale o tom sa Graham skutočne nemohol dozvedieť. O čom však vedel, bol plán FBI začať vyšetrovanie vo všetkých kútoch krajiny.

„Vtedy Graham prvý raz pocítil, že je v ohrození,“ poviem.

„A jeho odpoveďou sa stal denník?“ začuduje sa Sophie. „Prečo? Pre prípad, že by ho chytili? Preto chcel dať svetu na vedomie, čo páchal?“

Vystrúham grimasu. To sa mi nevidí, lebo dnes sa sérioví vrahovia ako on do médií dostanú tak či tak. Aj keby sme ho chytili, každý jeden časopis v krajine, každý jeden káblový kanál by s ním chcel debatovať, chcel by vydať zvláštnu prílohu so zlovestným názvom Myseľ predátora.

„Vieš, čo si myslím?“ ťuknem do stránok pred sebou. „Myslím, že nás tým chcel zmiasť. Myslím, že niekde v týchto stránkach sa ukrýva klamstvo. Podsúva nám niečo, čím sa nás môže zbaviť pre prípad, žeby sme sa dostali príliš blízko. Prečo nie? Keby vám bola za pätami FBI, prečo by ste ich neskúsili zviesť na nesprávnu stopu?“

„Takže otázkou zostáva, čo presne je v tých stránkach nepravdivé...“ usúdi Denny.

„Veľmi zaujímavá otázka.“ K nášmu stolu prichádza Books. „Niečo, nad čím môžeš rozjímať, keď budeš s Mary Laneyovou na odľahlom mieste.“

Vidí sa mi, akoby sa v kaviarni zrazu schladilo. Sophie a Denny sa ospravedlnia. Books si nesadne, takže sa rozhodnem postaviť a zostať stáť. Sme teraz tvárou v tvár, medzi nami je stôl.

„Odchádzate zajtra,“ oznámi mi. „Mimochodom, Denny ide s vami.“

„Výborne! Budem tam ďalej skúmať fakty a posielať ti e-maily. Alebo ti budem volať–“

„E-maily postačia,“ povie stroho, ani sa na mňa nepozrie. Oboma rukami začne trieť operadlo stoličky, potom naň sebaisto tľapne. „Jednako, veľa šťastia a–“

„Ale no tak, Books. Viem, že som vtedy porušila pravidlá, ale veď som nikoho nezabila ani nič také. A ani som ťa osobne neurazila. Snažila som sa niekomu pomôcť. Správaš sa, akoby som ti napľula do tváre.“

Ani teraz sa na mňa nepozrie, len potrasie hlavou, akože tomu dobre nerozumie. „Jednoducho som s tebou skončil, Emmy. Skončil som s tebou v každom ohľade. Nech sa páči, ak ti niečo zíde na um, pošli mi e-mail – nejdem ti zakázať, aby si veci ďalej skúmala –, ale už ťa nepovažujem za členku tímu, ktorý toto vyšetruje, ani za súčasť ničoho iného, čo má niečo do činenia so mnou. Ak mám byť úprimný, nechcem sa už s tebou nikdy zhovárať a ani ťa vidieť.“

Cúvnem. Neuvedomila som si, ako strašne som ho urazila a rozrušila, ako veľmi mal namále. Už vtedy.

„Povedal som to dostatočne jasne, Emmy? Rozumieme si?“

Mávnem rukou. „V poriadku, okej, jasné.“

Books pritaká a odpochoduje preč.

„Books,“ volám za ním. „Neviem, či má zmysel ti to povedať, ale fakt mi je to strašne ľúto.“

Postojí, ale neobráti sa. „Nemá to zmysel,“ odvetí. „Teraz už nie.“

102

KEĎ NASTÁVAJÚCI večer uvidím Mary Laneyovú, prvý raz má na sebe vlastné šaty, nie nemocničné háby. Vďaka nim vyzerá oveľa lepšie, aj keď má dobitú tvár plnú siniek a na nose jej naďalej tróni neforemná dlaha.

„Pripravená?“ pýtam sa. „Vyzdvihnú nás o pár minút.“

„Cítila by som sa lepšie, keby som nevyzerala ako Sloní muž.“

No teda, má zmysel pre humor, aj keď ide o takúto vážnu vec...

Vzdialim sa. Na konci chodby sa Denny Sasser s niekým zhovára.

„Ó, Emmy,“ vraví, ukazujúc na chlapíka vedľa seba. „Zoznám sa s Jimom Demetriom. Jim, toto je Emmy Dockeryová.“

Jim Demetrio je len o čosi vyšší než ja, čo znamená, že meria asi meter sedemdesiatosem. Je to muž v strednom veku, má široké ramená a mohutnú hruď. Je v polokošeli, na hlave má bejzbalovú čiapku.

„Tak toto je tá neslávne známa Emmy Dockeryová,“ vraví. „Žena, ktorá rozlúskla tento prípad.“

Potrasiem mu rukou. „Až tak by som to nehodnotila.“

„Nuž teda povedzme – žena, ktorá prišla na to, že vôbec je čo rozlúsknuť. Pravdaže, tak som to myslel.“ Usmeje sa na mňa. „No, dostali ste sa do povedomia.“

„Jim pred odchodom do dôchodku pracoval pre FBI,“ povie Denny. „Ešte asi pred rokom a pol robil na miestnom oddelení v Pittsburghu. Je jedným z najlepších expertov na zostavovanie profilov sériových vrahov vôbec. Lenže sa rozhodol odísť do súkromného sektora a tak ochraňovať ľudí pred zabijakmi.“

Pekné. Stále však dumám, prečo si s ním potriasam rukou.

„Chce nám pomôcť s hľadaním. Ako dobrovoľník.“

„No to je skvelé, ďakujeme,“ poviem. Okolo ranča Winstona Grahama v oblasti Elk sa nachádza niekoľko štvorcových kilometrov hustého lesného porastu. Prečesávame tam každý centimeter, hľadáme hroby, tajné skrýše zbraní, čokoľvek. Dobrovoľníkov privítame, ak sa nám ich podarí zohnať.

„Nemáte za čo,“ vraví Demetrio. „Rád budem zasa robiť v teréne.“

„Jim nám ponúkol svoj príbytok v Oregone,“ povie Denny.

A tak. Mary Laneyovú teda posielajú do dreveného domu na oregonskom pobreží pri meste Cannon Beach. Zrejme Demetriova nehnuteľnosť.

„Je to pre vás ako stvorené,“ vraví Demetrio. „Sám som tam namontoval bezpečnostný systém. Je to vysoko na kopci, nedá sa tam dostať inak než po vydláždenej ceste opatrenej bránou. Vaša svedkyňa tam bude v absolútnom bezpečí.“ Namaľuje do vzduchu vodorovnú čiaru. „V absolútnom.“

„No, ešte raz vám veľmi pekne ďakujem,“ poviem.

„A smiem sa vás na niečo opýtať?“ nakloní sa ku mne. „Ako to robíte? Čo vás priviedlo k tomu, aby ste dali toto všetko dokopy?“

Pokrčím plecami. Na podobné reči skutočne nemám čas. Lenže na druhej strane, tento chlapík nám požičiava vlastný drevodom, a navyše sa ako dobrovoľník ponúkol na prácu v teréne. Možno by som mala preukázať štipku dobrej vôle, veď sme vlastne kolegovia.

„Údaje,“ odvetím. „Šablóna tých zločinov. Keď sa na každý pozrieme osobitne, boli geniálne zamaskované. Všetky spolu však naznačujú, že sa robili podľa určitej šablóny.“

„Geniálne,“ zopakuje. „Myslíte si, že ten šialenec je geniálny?“

„Myslím si, že je to netvor. Aj keď veľmi inteligentný a prefíkaný netvor.“

Demetriovi sa zúžia oči. „Možno by ste o ňom nemali zmýšľať ako o netvorovi. Je to ľudská bytosť, ktorá má vlastné dôvody, aj keď ich vnímate ako pomýlené–“

„Je to netvor,“ zopakujem.

Demetrio pri mojej neoblomnej vete zbledne. „Keď nedáte inak.“

Pozriem na Dennyho. „Mary je pripravená na odchod.“

„Ó, tak to by som mal zdvihnúť kotvy,“ povie Demetrio, odpochoduje k výťahu a stlačí gombík. „Som rád, že som ťa videl, starký. Počuj, o pár dní tam mám dajakú prácičku. Smiem sa staviť?“

„No jasné,“ odvetí Denny. „A, Jimmy – ešte raz ti ďakujem.“

Demetrio sa na mňa zadíva. „Čo ten netvor urobí teraz, Emmy? Čo by ste povedali?“

Výťah cinkne a ja si utriem pravú ruku do džínsov.

„Povedala by som, že ho dostaneme,“ odvetím.

Demetriovi sa na tvári rozhostí samoľúby úškrn. „Nikdy ho nepodceňujete,“ povie, potom zmizne vo výťahu.

103

KEĎ PRISTANEME na letisku v Portlande, víta nás sprievod FBI a hustá dažďová spŕška. Mary, Denny a ja vystúpime z lietadla a rýchlo sa presunieme do auta. Šofér, agent FBI z miestneho Policajného oddelenia v Pittsburghu menom Getty s nami rýchlo odfrčí.

Mary hľadí von cez dažďom zmáčané okno. „Sme si istí, že nik nevie, kde sme?“ pýta sa.

Pozriem na ňu. „Sme v tejto veci veľmi opatrní. Vedia o tom len štyria agenti, ktorí nás budú strážiť, vy a ja a agent Bookman.“

„To je všetko? Nik iný?“

„Nik iný. Skúste sa uvoľniť. Sedieť bez pohybu asi nie je vaša obľúbená činnosť, však?“

„Ó, to veru nie,“ povie. „Môj oco zvykol vravieť, že som stále v pohybe, stále niečo robím. Že som usilovná ako včelička. Keď okolo mňa prechádzal, robieval bzz-bzźźź.“

Pri východe z letiska zastavíme pri kiosku, kde sa platí parkovanie. Mary sa odvráti od okna a rýchlo skloní hlavu. Naozaj sa snaží, ale je zrejmé, že sa veľmi bojí.

Vidieť ju takto sa kryť je čudné, pretože je fyzicky atraktívna – trocha vyššia odo mňa, má pekne tvarované telo s jemne vyrysovanými svalmi, pôsobí ako pretekárska cyklistka či bežkyňa. (Povedala mi, že cvičenie jej pomohlo zvíťaziť nad alkoholom, dodávalo jej energiu, silu i radosť.) Má svetlohnedé rovné vlasy jednoduchého strihu, siahajú jej kúsok pod uši. Vzhľadom na jej momentálny stav neviem celkom odhadnúť, ako vyzerá jej tvár – sinky sú obrovské a početné, majú príšernú farbu, na nose jej stále tróni veľká dlaha. Obväzy, ktoré ju pridržiavajú na mieste, vyzerajú uprostred jej tváre ako pristávacia dráha.

Dážď bubnuje na kapotu auta, prechádzame na cestu. Veľmi dúfam, že sa Mary upokojí. A že si azda i trocha pospí.

„Nik iný nevie, kde sme?“ pýta sa znova. „Len tí štyria agenti, agent Bookman, vy a ja?“

„Presne tak, Mary. Naozaj.“

„Aj tak by po mne nešiel, nie?“ Pozrie na mňa.

„Myslím, že nie,“ odvetím. „Je to len bezpečnostné opatrenie, pre každý prípad.“

Zľava nás obehne esúvečko a Mary znova skláňa hlavu a zakrýva si tvár. Tentoraz vidí, že som si to všimla. „Prepáčte,“ povie.

„Sama seba strašíte.“ Položím jej ruku na rameno. „Nik nevie, že ste tu. Naozaj.“

Pod rúškom tmy sa vezieme do Cannon Beach v Oregone, všetko ide podľa plánu, napredujeme úzkou cestičkou, ktorá je od Tichého oceánu vzdialená len čosi viac než štyridsať metrov. Stiahnem okno a nadýchnem sa vzduchu nasýteného soľou a hmlou. Toto určite nie je dovolenka, ale na krátky okamih to tak vnímam. Prechádzame okolo niekoľkých rezortov, potom za sebou nechávame obchodíky so zmiešaným tovarom, reštaurácie i kiosky s turistickými suvenírmi. O tretej hodine rannej sú všetky zatvorené a tmavé.

Keď sa blížime k cieľovej stanici, Mary je čoraz nepokojnejšia. V aute je zosunutá skoro až k podlahe, zvonku si ju nik nemôže všimnúť – niežeby tam o tejto nočnej, či vlastne skorej rannej hodine niekto bol. Lenže mne je ľahko niečo hovoriť, ja nemám na chrbte nakreslený terč.

Potom zabočíme doprava a pokračujeme v ceste, vzďaľujeme sa od oceánu a od dobre osvetlených výkladov obchodov, vezieme sa úzkou kľukatou cestičkou, až kým nedorazíme k autu, čo na nás čaká. Opierajú sa oň dvaja muži. Keď nás zbadajú, spozornejú. Predpokladám, že sú z americkej ochranky svedkov v Portlande.

Mary vystrčí ruku a ja jej ju chytím, prepletiem si prsty s jej prstami. „Budeme tu v bezpečí,“ poviem. Zrazu sa roztvorí brána; vôbec som si ju nevšimla. Muži z ochranky nasadnú do auta a my ich nasledujeme po vydláždenej cestičke, ktorá sa prudko dvíha do kopca, až kým nedorazíme k drevenému domcu.

Obidve autá zastanú na malom štrkovom parkovisku západne od drevodomu, na ktorý muži zamieria baterkami. V lúčoch svetla začne zmätene tancovať hmyz. Celý domec je z čerešňového dreva, ide o rozľahlý ranč. Je obkolesený neveľkým dvorom, ale treba uznať, že zo všetkých strán je len tma, ničota, prázdnota – terén sa prudko zvažuje nadol, toľko som sa dozvedela, hoci teraz to nevidieť. Sme vysoko na kopci. Presne ako povedal Jim Demetrio: aby ste sa dostali k domcu, musíte ísť buď nahor po cestičke priamo do náručia federálnych agentov, čo na vás čakajú, alebo vyliezť na kopec po vlastných.

Muži z americkej ochranky svedkov odídu z auta a skôr ako vojdeme dnu, dom prehľadajú. Denny i šofér, agent Norm Getty poctivo, trpezlivo čakajú na predných sedadlách.

„V dome zmodernizovali bezpečnostné zariadenie,“ vraví Getty. „Sú tam predné a zadné dvere, obe na ťažkú závoru, ako sa patrí. Oboje pri otvorení cinknú, a ak sa nastaví alarm a začne pískať, počuť to až za Tichý oceán.“ Ukáže na domec. „Okolo domu sú nainštalované bezpečnostné kamery a senzory pohybu, ďalšia kamera je pri vstupnej bráne. Všetko vidíme odtiaľto.“ Pozrie späť na nás, ukáže nám iPad, videomonitor s obrazovkou rozdelenou na štyri časti, zobrazujúce rôzne kamery.

„Je to absolútne bezpečné,“ vraví.

„Vystúpme,“ poviem Mary. „Je to v poriadku.“

Primknem sa bližšie k nej, stále ju držím za ruku, nasávam teplý vlhký vzduch, vôňu oceánu, čo k nám privieva slabý vánok. Sme poriadne vysoko na kopci, ale pôsobí to viac ako ostrov než kopec. Pozemok, na ktorom stojíme, má rozlohu asi tisíc štvorcových metrov, možno o čosi menej, väčšinu zaberá dom a parkovisko. Trávnik okolo domca je maličký, sú tam ešte kúsky trávy po bokoch, všetko je obohnané plotom. Pristúpim k nemu na východe a zahľadím sa do ničoty.

„Tam dolu nie je ani na jednej strane nič okrem chrastia a divých listnáčov,“ vraví agent Getty. „Musel by sa vyškriabať na kopec, zdolať neprekonateľné prírodné prekážky. A aj keby sa mu to podarilo, musel by sa dostať cez tento meter a pol vysoký plot, na ktorom je ostnatý drôt. Dámy, je to vylúčené. Vylúčené. Jediný prístup k domcu je z tej cestičky, teda cez nás, cez kamery a senzory pohybu, ktoré nás na votrelca upozornia oveľa skôr, než by sa k vám dostal.“

Mary prikývne. „Áno, zdá sa to bezpečné,“ uzná.

Stisnem jej ruku. „Bez debaty,“ poviem a dúfam, že nás o tom obe presvedčím.

104

DREVENÝ DOMEC je priestranný a má zmodernizovaný interiér. Nachádza sa v ňom veľká obývačka s palubovkou, z ktorej je prístup do malej kúpeľne, ďalej je tam kuchyňa obstojnej veľkosti s laminovanou doskou na pulte, no a vzadu dve spálne so spoločnou kúpeľnou medzi nimi.

Moja izba má dve jednolôžkové postele, na ktorých, ako predpokladám, spávajú dcéry Jima Demetria. O jeho živote neviem nič, ale na zarámovaných fotografiách na bielizníku je Jim v mladšom vydaní s manželkou a dvoma dievčatkami tak medzi deviatym a dvanástym rokom. Všetci kývajú do fotoaparátu z akejsi loďky. Na ďalšom zábere sú všetci štyria v slávnostnom oblečení na voľajakej spoločenskej akcii. Spím teda v izbe, ktorá patrí niekomu inému. Vždy to vo mne vyvolá tieseň, nezdá sa mi, že som tu vítaná.

Dáme si stretnutie v obývačke. Zariadená je v duchu malého loveckého sídla – zo steny sa na nás díva jelenia hlava, zem uprostred miestnosti pokrýva medvedia kožušina, na pulte sa vyníma parožie, z ktorého za ušká visia hrnčeky.

„Presne toto potrebujeme,“ vraví Denny. Naši kolegovia – Getty a dvaja muži z federálnej ochranky svedkov – sa dohovárajú čo a ako dnes v noci a v nasledujúcich dňoch. Dvaja agenti budú mať službu v aute na štrkovom parkovisku, jeden bude spať, druhý bdieť a strážiť. Druhé vozidlo bude v pohotovosti dolu pri cestičke. Aj tu sa budú agenti striedať, pokiaľ ide o spánok a stráž. Obidva tímy budú mať iPad, zobrazujúci všetky bezpečnostné kamery i senzory pohybu.

Denny nám s Mary podáva neveľkú mašinku. Vyzerá ako obyčajný diaľkový ovládač auta, až na to, že je na nej len jedno tlačidlo. „Tlačidlo stisnete v prípade núdzového stavu. Signál sa dostane k nám všetkým, a to hneď.“

Núdzový stav. Jeho slová nás majú uistiť, že sme v bezpečí, lenže dosiahnu pravý opak. Potreba stisnúť tlačidlo nastane len vtedy, ak sa Winstonovi Grahamovi voľajako a napriek tomu, že je to skutočne nepravdepodobné, podarí preniknúť až k nám.

V izbe zavládne ticho.

Nato sa čosi ozve, akési hlasné ratatá, ako keď sa menia otáčky na manuálnych prevodoch. Denny sa zvrtne, agent Getty vytiahne zbraň, mne sa divo rozbúši srdce, bežím k Mary a objímem ju. Nato sa otvoria dvierka malých hodiniek na stene, vystrčí sa z nich vtáčik a zavreští: „Kukú!“ Potom mizne v hodinkách.

Sú štyri ráno.

„Kriste,“ zahreší Getty a strčí zbraň späť do puzdra. Všetci sa nadýchneme. Nie, kukučka nám ublížiť nemôže. Predpokladám, že pokiaľ ide o vraždy, ktoré vyšetrujeme, má alibi.

Pripomenie nám to však, aké máme rozdrásané nervy. Uvedomíme si, že je celkom jedno, ako vehementne sa navzájom uisťujeme, že sme v bezpečí, pretože nik si nie je stopercentne na istom.

105

ZOBUDÍM SA zo sna, je to nočná mora, pokúšam sa dostať k oknu, aby som unikla plameňom, ktoré v sekunde vzbĺkli a zachvátili moju posteľ. Utriem si z čela veľké kvapky potu a sadnem si. Káva. Cítim vôňu dobrej kávy.

Vyjdem z izby a prejdem okolo Mariných dverí. Sú privreté, trocha poodchýlené. Cez štrbinu zbadám Mary, ako tam sedí, a tak zaklopkám a dvere pootvorím.

Na nočnom stolíku pri jej posteli je zoradených niekoľko fľaštičiek s liekmi. Predpísal jej ich lekár v rámci liečby. Keďže vedeli, že pravdepodobne bude nútená utiahnuť sa na dlhší čas do ústrania, predpísali jej lieky navyše, aby bola zásobená na niekoľko mesiacov dopredu. Má teda pilulky proti bolesti, proti úzkosti i lieky na spanie.

Teraz sedí na posteli na paplóne, opiera sa o vankúše, ktoré si nastlala vertikálne, nohy má natiahnuté, medzi nimi má voľačo položené, skláňa sa nad tým, uprene na to hľadí, až kým si ma nevšimne.

Keď ma zbadá, narovná sa. Tvár má rovnako napuchnutú ako včera, možno i viac, aj teraz hrá všetkými možnými farbami.

„Nechcela som vyruš–“ Oči mi zrazu padnú na vec medzi Marinými nohami a uvedomím si, čo to je. Je to podlhovasté, má to tvar cylindra. Nie je to však žiadna z fľaštičiek s liekmi, ktoré jej predpísali. Je to alkohol. Ak mám byť presná, ide o fľašu vodky Grey Goose.

„Nepila som z nej,“ ohradí sa rýchlo.

„Ale rozmýšľate o tom.“

Dlho je ticho, nedíva sa na mňa. Keď stále nič nevravím, napadne mi, že Mary jednoducho vyčká, kým neodídem.

„Ja... Ja neviem, či toto zvládnem. Nechce sa mi ani len otvoriť oči a predstaviť si, čo sa bude cez deň diať. Zdolala som mnohé prekážky, bola som na seba naozaj hrdá, že sa mi ich podarilo zdolať. Ale toto... Toto...?“ Neprítomne pokrúti hlavou. „Viem, že to bude vyznievať strelene, lenže–“

„Nebude to vyznievať strelene, Mary–“

„Takže teraz strácam prvého chlapa, o ktorom som si myslela, že je slušný a čestný, a navyše musím žiť v strachu, že ma kedykoľvek môže zmrzačiť alebo umučiť. Všetko s vedomím, aká som sprostá, že som si ho sama vpustila do života, že som nezbadala, čo je to z–“

„Mary, neobv–“

„Viete vy čo?“ Vystrčí fľašu smerom ku mne. „Toto teraz vypijem a potom sa nebudem musieť ničím umárať. Vôbec ničím z tohoto sa nebudem musieť umárať.“

Podídem bližšie a sadnem si na posteľ oproti nej.

„Som totálny cvok, som úplne nemožná!“ zvolá. „Ako sa len môže niekto buchnúť do sériového vraha?!“ Oboma rukami si zakryje tvár.

Položím jej dlaň na rameno a nechám ju, nech si uľaví. Po krátkej pauze sa zhlboka nadýchne a zastoná.

„Viete, aj ja som sa celý život cítila tak trochu ako cvok, ako nemožná ženská,“ poviem. „Mala som sestru Martu. Boli sme dvojčatá. Lenže ona bola oveľa krajšia než ja. Vyzerala ako naša mama. Marta bola odo mňa nesporne krajšia, zábavnejšia, každý ju mal rád. Ja som bola taká vysoká, vyhúknutá a nemotorná knihomoľka, ktorá sa naspamäť drvila druhé odmocniny a chodila na všetky možné kurzy, čo si viete prestaviť – o životnom prostredí, proti týraniu zvierat a tak, zatiaľ čo Marta sa tešila obľube v skupinkách povzbudzovačov, patrila medzi najlepších a najaktívnejších študentov, ktorí sa dostali do komisie na organizáciu absolventských stretnutí. Vždy som brala samu seba ako akýsi omyl. Čosi ako skazené ovocie, čo treba vyhodiť.“

Mary na mňa kradmo pozrie, potom spustí ruky z fľaše. „Mne teda nepripadáte ako nemožná ženská. A už vôbec si nemyslím, že by mal o vás takýto názor agent Bookman.“

„Nuž teda...“ rozhodím rukami. „Som s tým uzmierená. Viem, ako sa s tým vyrovnať. Vždy som však na Martu hrozne žiarlila, hrozne... A ona bola ku mne taká láskavá. To je na tom to najnepochopiteľnejšie, to najsmutnejšie. Veľmi ma milovala. Bola by pre mňa urobila čokoľvek, kým vo mne pri pomyslení na ňu často kypela žlč. A teraz... Teraz by som urobila čokoľvek...“ Potrasiem hlavou a nadýchnem sa. „Rôzni ľudia majú rôzne názory na to, čo znamená cvok, čo znamená byť nemožný, Mary. Vy nie ste nemožná. Zdolali ste nepredstaviteľné prekážky. Zdoláte aj túto.“

Pozrie na mňa, na tvári sa jej mihne náznak vďačnosti. Za atletickým telom, na ktorom roky pracovala cvičením, sa skrýva osamelá žena, ktorá sa pasovala s nepriazňou osudu s vysoko vztýčenou hlavou, ale ktorej nebolo dopriate nájsť lásku. Domnievala sa, že ju našla, keď stretla Winstona Grahama, no vzápätí sa o ňom dozvedela to najhoršie z najhoršieho. Dostane sa z toho tak, ako sa dostala zo závislosti od alkoholu?

„Poďte so mnou.“ Vystriem k nej ruku. „Dajme si na verande kávu. Zdá sa, že je nádherný deň. Ak tú fľašu budete chcieť aj potom, počká vás tu.“

Mary ma chytí za ruku a spolu sa postavíme. Ako sa dvíha z postele, na zem dopadne biely plyšový medvedík.

„Ako sa volá váš kamarát?“ pýtam sa.

„Ó, nie je môj. Bol tu,“ povie. „Ale keď som bola malá, mala som bieleho plyšového medvedíka. Roky som ho so sebou všade vláčila. Viete, ako som mu vravela? Biely macík.“

„Aké nápadité...“ poviem.

Mary sa zasmeje. Jej reakcia ma poteší, je to dobré znamenie. „Potom som ho jedného dňa zabudla v potravinovom obchode v košíku. Nikdy viac som ho neuzrela. Celé dni ma nik nemohol utešiť. Ešte roky potom som pri každej návšteve supermarketu hľadala Bieleho macíka. Prinútila som oca, aby sa spýtal vedúceho obchodu, či ho niekto nenašiel. V hlave som si zosnovala príbeh, že ho našlo voľajaké milé dievčatko a dobre sa oň postaralo.“

„Ó, aké dojemné...“ Vezmem ju pod pazuchu. „Nuž, Biely macík síce nie som, ale budem vašou priateľkou na veky vekov.“

„Myslíte to vážne?“ povie, v hlase jej badať opatrnosť.

„Sľubujem,“ potvrdím jej. „Vrana k vrane sadá!“

106

NA PANVICI smažím vajíčka, dávam robiť hrianky. Mary zatiaľ sedí na verande a s Dennym Sasserom popíja kávu. Nepočujem, o čom sa zhovárajú, ale dovidím na nich. Mary už pôsobí oveľa optimistickejšie, živšie. Zdá sa mi, že sa dokonca smeje.

Na toto je Denny ako stvorený – hrať úlohu starého otca, ktorý poskytuje útechu a rozsieva dobrú náladu. Takisto je veľmi inteligentný a bystrý vyšetrovateľ s desiatkami rokov skúseností, ktoré sme všetci a počas rôznych štádií vyšetrovania poriadne podceňovali. Keby nebolo Dennyho, neboli by sme skúmali Pensylvániu ako možné bydlisko nášho hľadaného. Denny spochybnil závery môjho výskumu, použil sedliacky rozum a priviedol nás k obrovskému zlomu vo vyšetrovaní.

Schmatnem pohárik a prejdem k nim na terasu. „Ak máte chuť, raňajky sú hotové,“ zahlásim.

„No výborne!“ zvolá Denny. Na môj vkus a vzhľadom na skorú rannú hodinu má až príliš dobrú náladu.

Mary má ešte stále vlasy zlepené zo spánku. Má na sebe bežeckú súpravu – tričko a šortky, aj keď sa v dohľadnom čase behať nechystá. Suma sumárum, vyzerá neporovnateľne lepšie než pred polhodinou. Tak je to asi s ľuďmi závislými od alkoholu alebo iných substancií – bez prestávky sú ako na tobogane, len krok od útesu nad priepasťou.

Sadnem si k nim na mäkkú stoličku, tvár mi pohladí ľahučký vánok. Mary s Dennym sa ďalej zhovárajú.

„Takže vzdelanie ste získali doma,“ hovorí Denny a obráti sa ku mne. „Mary sa učila doma.“

„Tak je.“ potvrdí Mary. „Môj oco bol v tomto fakt hrozne prísny.“

„Pracoval v školstve?“

„Ó, to zas nie, nie,“ namietne a mávne rukou. „Chodil na nočné šichty do mäsiarskych závodov. Tam teda nemusel veľa rozmýšľať.“ Súhlasne kýva hlavou. „Lenže veľmi si prial, aby som získala dobré vzdelanie. Bohužiaľ, vzdelávací systém v Allentown sa mu nepáčil. Takže si zadovážil zopár knižiek a cez deň ma učil sám.“

Allentown vo mne prebudí spomienky na rovnomennú pieseň Billyho Joela. Spieva sa v nej o meste v Pensylvánii, ktoré sa borí s upadajúcou ekonomikou, so stratou robotníckych postov vo fabrikách a spolu s nimi so stratou nádeje.

„A vaša mama?“ pýta sa Denny.

„Mama zomrela pri pôrode,“ povie.

„Božemôj, Mary, to mi je teda ľúto!“ zvolám.

„Tak veru.“ Mary pokrčí plecami. „Je dosť zvláštne utrpieť takúto stratu, a ani si to veľmi neuvedomovať. Chcem povedať, vlastne som ju nikdy nevidela. Vždy sme boli s ocom sami. Zvládali sme to. Neumáram sa žiaľom.“

V každom prípade – tvrdý život. Rodič samoživiteľ, ktorý neplánoval byť na dieťa sám, lež bol pred túto úlohu postavený. A ešte k tomu domáce vzdelávanie. Ako Mary rástla, nič v jej živote nebolo tradičné. A potom tá závislosť od alkoholu, ako už vieme, čo odstavila jej plány nájsť si prácu na vedľajšiu koľaj. Dúfajme, že nie navždy. A teraz musí žiť v strachu a ešte k tomu s vedomím, že sa zamilovala do sériového vraha.

„Stretávate sa ešte s otcom?“

„Nie, to nie. Zomrel v dvetisíc jedenástom. Infarkt. Bolo to rýchle.“ Zahryzne si do pery. „Ó, som si istá, čo by povedal psychiater. Že som hľadala silnú mužskú osobnosť, aby som zaplnila prázdno, čo zostalo po otcovi, pravda? A ja dodávam – len to spokojne nechajte na mňa! A keď sa tak stane – koho nenájdem? Sériového vraha! Fakt teda viem, koho si vybrať, pravda? Mám sakramentsky dobrý odhad na ľudí, však?!“

Zloží hrnček s kávou a zadíva sa ponad hory smerom k Tichému oceánu. Je načase zmeniť tému rozhovoru, inak sa znova vyberie po nesprávnej ceste.

„Mary, potrebujem, aby ste mi s niečím pomohli.“

Mary sa na mňa sústredene zadíva. „Pravdaže. S čímkoľvek.“

Prvý raz jej spomeniem Stretnutia s Grahamom, ako počas posledných dvoch mesiacov Winston Graham opisoval vlastné úvahy a vykresľoval mnohé z vrážd. Mary reaguje zdesene, najmä keď sa dozvie, že jej v jeho denníku patrí prominentné miesto.

„Chcete, aby som si tie prepisy... prečítala?“

„Áno,“ poviem. „Pretože si myslím, že je tam voľakde nepravda. Akési zavádzanie. A vy ste pravdepodobne jediná, ktorá na to môže prísť.“

Mary prisvedčí. „Urobím to. Pravdaže to urobím.“

Vtom mi zazvoní mobil. Správa od Sophie Talamasovej: urgentné, dôverné.

„Musíme si ísť s Dennym zavolať,“ poviem Mary. „Hneď sa vrátim, potom začneme s tými prepismi.“

„Viete čo? Ostaňte tu. Pôjdem ja. Aj tak si potrebujem umyť ruky a vymeniť obväzy.“ Vysúka sa zo stoličky a dotkne sa môjho ramena. „Prepáčte mi to predtým,“ povie. „Som v poriadku. Naozaj. Máte toľko vecí, ktoré treba riešiť. Takže o mňa si starosti robiť nemusíte.“

Asi má pravdu. Mary je silná žena, to jej musím uznať. Keď odíde, nastavím na smartfóne hlasitý hovor a zavolám Sophie.

„Čauko,“ ozve sa Sophie.

„Som tu s Dennym. Máš niečo dôležité?“

„Mám,“ odvetí. „Winston Graham je mŕtvy.“

Pozriem na Dennyho, telom mi preletí vlna úľavy. Naozaj to Sophie pred sekundou povedala?

„Nie je pekné, že to vravím,“ poviem, „ale – chvalabohu.“

„Ešte mu neďakuj,“ pokračuje Sophie. „Winston Graham zomrel pred viac než rokom.“

107

O POL hodiny sa Mary vráti na verandu, má vlhké vlasy, voľne jej padajú na plecia.

„Čo sa stalo?“ pýta sa, vidí nám to na tvárach, očami behá po okolí.

Poviem jej to v skratke, akoby to zosumarizoval časopis Reader’s Digest. Po razii v dome Winstona Grahama v oblasti Elk sa našla v kúpeľni na prameni vlasov z hrebeňa Grahamova DNA a porovnala sa s údajmi v príslušnej databáze. Zhodovala sa s DNA istého Johna Doea, ktorého telo v októbri 2011 vyplavilo more na pobreží Atlantiku. Najpresnejší odhad uviedol, že telo bolo vo vode najmenej mesiac. Čo znamená, že prv než náš hľadaný začal vystrájať – a 8. septembra spáchal vraždu v Atlantic Beach na Floride –, hodil telo Winstona Grahama do oceánu.

„A sám sa stal Winstonom Grahamom,“ poviem. „Graham bol samotár, a navyše aj bohatý, takže bol ideálnym terčom. Náš hľadaný Grahama zabil, pravdepodobne po tom, čo sa dostal k jeho bankovým účtom a tak ďalej. Napokon si v Grahamovom dome zriadil základňu pre vlastné aktivity. Keby sa ktokoľvek a kedykoľvek pozrel na webové stránky, ktoré sledoval na internete, zistil by, že sa do nich vždy vchádzalo z počítača Winstona Grahama. Keby niekto niekedy vystopoval jeho auto – čo sme, samozrejme, urobili aj my –, stopa by ho doviedla k Winstonovi Grahamovi.“

„Preto teda nahrával Stretnutia s Grahamom,“ usúdi Denny. „Pre prípad, žeby sme niekedy prišli na stopu. Chcel sa tak uistiť v tom, že veríme, že hľadáme Grahama. To je tá veľká lož. Winston Graham nie je vrah, ktorého hľadáme.“

„Ale veď... Veď som predsa bola v jeho dome!“ zvolá Mary, zrejme nerozmýšľa dosť jasne. „Večerala som s ním... Cítila som... Cítila...“

„Nech to bol ktokoľvek, bol to podvodník, čo predstieral, že je niekto iný, než v skutočnosti je,“ poviem. „Stal sa takpovediac Grahamom, urobil všetko pre to, aby ste verili, že je Graham. Prečo by ste tomu nemohli veriť? Nemali ste na to najmenší dôvod.“

Mary si sadne a položí si ruku na hruď. „Myslím, že mi príde strašne zle...“

„Nič sa nezmenilo,“ povie Denny. „Stále existuje chlap, ktorého skôr či neskôr dostaneme. Vy ste aj naďalej v bezpečí. Jediné, čo je teraz iné, je jeho meno.“

Má pravdu. Teda z technickej stránky má pravdu.

Lenže nech to interpretujeme, ako chceme, dostali sme sa do ďalšej slučky. „Winston Graham“ vôbec nie je Winston Graham, a my teda vôbec netušíme, koho hľadáme.

Znova a znova nám predviedol, že je niekoľko krokov pred nami. Hore je dolu, vľavo je vpravo, čierna je biela. Dookola, znova a znova naháňame vlastný chvost.

Sama neviem prečo – pretože to nevychádza z logického myslenia a ani sa nezakladá na empirických údajoch, ktoré som vždy mala v krvi –, ale neviem sa striasť mrazivého pocitu, ktorý sa mi dostáva až do špiku kostí, že tu hore, v tomto domci pánubohu za chrbtom sme menej bezpeční, než si myslíme.

108

JE OSEM večer. Slnko už zapadlo, na oblohe zanechalo oslňujúcu škálu ružovkastej a zelenkastej a oranžovkastej, prekrásny farebný koktail.

Napokon nebo tmavne, nadobúda tmavosivé odtiene, a tu hore, v našej skrýši odrezanej od sveta, za vonkajšími lampami vrhajúcimi svetlo na domec všetko opäť zahalí čierna tma. Spolu s ňou sa dnu vlúdi nafúknutý pocit strachu a obáv. Aspoň ja to tak vnímam. Máme pred sebou prvú noc, ktorú strávime v domci celú. A prvú noc, keď si plne uvedomujeme, že Winston Graham vôbec nie je Winston Graham.

Pochodujem po spálni, končím telefonát so Sophie (Books sa rozhodol hovoru nezúčastniť, naďalej ma ignoruje). „Okej,“ poviem. „Takže sa míňalo z kreditných kariet Visa a American Express v Pittsburghu a okolí. Máme zopár reštaurácií a barov – a jeden z nich obzvlášť – kam, ako sa zdá, chodieval každú nedeľu počas jesene dvetisícdesať. Predpokladám teda, že tam chodil na pivo a na futbal.“

„A súdiac podľa toho, koľko minul, určite tam nechodil sám,“ povie Sophie. „Chodil tam piť ešte s niekým. Možno práve tu Winston Graham stretol nášho hľadaného prvý raz. Možno práve tu si ten zloduch získal Grahamovu dôveru, prenikol k nemu.“

„Pokračuj vo svojej práci,“ poviem. „A volaj mi hneď, keď niečo zistíš.“ V Pensylvánii sa blíži k jedenástej hodine v noci, takže pochybujem, že dnes Sophie ešte niečo objaví.

„Idem sa rýchlo osprchovať,“ volám na Mary.

„Okej, dobre,“ odpovedá.

Zhodím zo seba šaty a bezpečnostný ovládač s červeným tlačidlom pre prípad núdzového stavu položím na toaletný stolík. Nenávidím, keď nie som s Mary čo len minútu, aj keď, popravde, vonku ju strážia štyria muži, a okrem toho, ja by som asi aj tak veľa nepomohla, keby som mala zápasiť s naším hľadaným.

Sprcha v domci má dobrý tlak a patrí k moderným výdobytkom, ktoré sa pýšia širokou ružicou primontovanou na strop. Je skutočne príjemné uvoľniť sa, uniknúť z tohto tu, nechať vodu, aby mi masírovala šiju a plecia, privrieť oči, obrátiť tvár dohora a nastaviť ju prúdu.

Lenže o chvíľu je po tom. Nato znovu znervózniem, v žalúdku zacítim hlodavý pocit. Chvatne sa poutieram, hodím na seba domáci úbor, z toaletného stolíka schmatnem bezpečnostný ovládač. Napokon vykročím cez halu do obývačky. Z chodby vidím kôpku hárkov, ktoré predstavujú Stretnutia s Grahamom, no Mary tam nie je. Kam len mohla...

„Tu som,“ ozve sa a ja takmer spadnem z nôh. Stojí v kuchyni, nalieva vriace mlieko do papierového pohárika.

Vlna paniky opadá. Musela som prebehnúť popri nej bez toho, žeby som nazrela do kuchyne... No čo som si myslela – že ju uniesli za tých desať minút, čo som strávila pod sprchou? Mala by som sa spamätať. Stávam sa paranoidnou.

Povzdychnem si.

A potom, z ničoho nič niečo začujem – mechanické šušťanie prevodov – a prekliata kukučka na mňa vyskočí z dreveného bidla nástenných hodín. Vzápätí na ďalšiu hodinu mizne dnu.

Musí byť deväť.

„Doriti!“ zvolám.

Spamätaj sa, Emmy. Mary je v bezpečí. Sme na odľahlom mieste, takmer nik o ňom nevie, máme okolo seba ozbrojených a profesionálne vycvičených mužov z ochranky. Mary je v bezpečí.

„Uvarila som všetkým horúcu čokoládu,“ povie Mary. „Viem, je to najmenej, čo môžem pre nich urobiť po tom, čo všetko oni urobili pre mňa.“

Nato položí štyri papierové poháriky s horúcim kakaom na veľký tanier.

„Čo to robíte?!“ spýtam sa.

„Nesiem im kakao.“

„Nie, to nesmiete. Nesmiete vyjsť z domu.“

Mary zvraští obočie. „Nemôžem ísť von ani preto, aby som im zaniesla kakao?“

„Nie. Urobím to ja.“ Vezmem jej tanier z rúk. „Hneď som späť.“

„Myslíte si, že si po mňa príde, však?“

„Nie, nemyslím.“

„Ale myslíte. Cítim to. Máte to napísané na tvári.“

„Mary, hneď som späť.“

Opatrne vyjdem s tanierom do chladivého večerného vzduchu, ponúknem dva poháriky mužom z federálnej ochranky, ktorí sedia v aute na štrkovom parkovisku. „Dvakrát horúce kakao, pozornosť od Mary.“

„To je veľmi milé,“ povie šofér, chlapík menom McCloud. „Vonia úžasne.“

„Vďaka za všetko, čo robíte,“ poviem.

Teraz držím len ostávajúce dva poháriky, každý v zovretej dlani, tanier som nechala na kapote auta. Mierim dolu po cestičke, tam, kde sa začína príchodová cesta k domcu.

Keď tam dorazím, pri aute stoja traja ľudia. Traja, nie dvaja.

109

INŠTINKTÍVNE SPOMALÍM. Keďže kráčam dolu kopcom, nie je to až také ľahké, musím predlžovať kroky, aby som udržala rovnováhu. Moje oči sa prispôsobia tme, podarí sa mi rozoznať črty tváre tretieho muža, ktorý stojí vedľa Dennyho Sassera a agenta Gettyho.

Všetci traja sa smejú, živo gestikulujú. Keď ma Denny zbadá, obráti sa ku mne.

„Emmy, spomínaš si na Jima Demetria, však?“

Jim Demetrio. Pravdaže. Bývalý agent FBI, ktorý odišiel do penzie asi pred rokom a žije v okolí Pittsburghu. Človek, ktorý nám požičal tento domec. Ako Denny povedal, jeden z najlepších expertov na zostavovanie profilov sériových vrahov.

„Teším sa, že vás opäť vidím,“ poviem.

„Domec poslúcha?“

„Áno, je super,“ odvetím. „Ešte raz vám ďakujeme.“ Vtom si uvedomím, že držím dva veľmi horúce poháriky a položím ich na kapotu auta. „Horúce kakao pre našich strážcov.“

„Ako to prežíva?“ pýta sa Demetrio, gestikulujúc smerom k domu. „Myslím svedkyňa. Nemá strach? Nie je nervózna?“

„Je v poriadku,“ poviem úsečne.

„Hm... No to je dobre...“

„Počúvajte,“ ozvem sa. „Čo tak zvečniť vás troch?“ K očiam zdvihnem smartfón. „Pre staré dobré časy?“

„Ó, ja sa teda nepotrebujem vidieť na fotke,“ vraví Demetrio. „Len mi to pripomenie, že starnem, strácam silu a entuziazmus.“

„Že starneš, strácaš silu a entuziazmus, a... bohatneš,“ dodá Denny.

„Ale no tak, chlapci. Len sa k sebe primknite. Jedna fotečka...“ nedám sa.

„Ale nie. Aj tak už musím bežať,“ povie Demetrio. „Možno sa zastavím neskôr, priatelia. Pozdraviť vás. No, držte sa zatiaľ.“

Jim Demetrio naskočí do fičúrskeho športiaka a odfrčí.

„Vďaka za kakao,“ poďakuje Denny. „Vonia fantasticky.“

Lenže niečo iné tu začína smrdieť. A to poriadne.

Plná adrenalínu sa vraciam k domcu, stúpam nahor po cestičke. Vytočím Sophie, aj keď u nej je už po polnoci. Pochybujem, že spí.

„Čau,“ pozdraví.

„Sophie,“ vravím jej, lapám po dychu. „Potrebujem, aby si mi niekoho preverila. Ale strašne rýchlo.“

110

PREJDE ĎALŠIA hodina. Hľadím do tmy z okna pri zadnej verande, vidím len hviezdy. Je nimi posiata celá obloha. Domec je zasadený do krajiny nenásilne, prirodzene, je tu pokoj, mier.

„Čo sa deje?“ pýta sa Mary. Sedí na gauči v obývačke, v rukách má stránky Grahamových prepisov.

„Nič sa nedeje.“ Napriek tomu – a neviem to jasne vysvetliť – cítim, že niečo sa deje. Všetky zmysly mám v pozore, sledujem každú maličkosť, každé začvirikanie vtáčika, každý šum lístka, každý poryv vetra, každé zavŕzganie dreveného domca.

„Nevypili ste si kakao,“ povie. „Už dosť vychladlo.“

„No, viete, na čokoládu mám alergiu,“ usmejem sa na ňu. „Ale nemala som to srdce povedať vám to.“

„Ó, to mi je fakt ľúto. Urobím vám teda čaj.“

„Nerobte si starosti, vďaka.“

„Nerobím si starosti. Pamätáte? Som usilovná ako včelička.“ Mary rýchlo zíde z gauča a prejde vedľa mňa do kuchyne. Naplní varnú kanvicu vodou a položí ju na sporák.

„Ďakujem, čaj mi asi padne dobre.“

Stisne mi rameno. „Naozaj je všetko v poriadku? Pôsobíte nervóznejšie ako ja.“ Neodpovedám. Mary prechádza do svojej spálne.

Znovu vyzriem z kuchynského okna, v kanvici neďaleko odo mňa začína vrieť voda. Nemá zmysel, aby som Mary vystrašila. Akoby už aj bez toho nebola vynervovaná.

Vráti sa zo spálne, sadne si na gauč, jednu nohu si vsunie pod seba a začne prechádzať stránky Stretnutí s Grahamom. „Tieto prepisy sú obludné,“ povie. „Ale nič, čo by sa mi zdalo nepravdivé, mi nepadlo do oka. Okrem toho, že ma popisuje ako nádhernú.“

V diaľke sa ozve rana. Žeby niekomu strelilo vo výfuku? Za normálnych okolností by som ani okom nemihla.

Opatrne prejdem k vchodovým dverám. Vtom začujem cinknutie. Mechanické prevody sa pohnú, skĺznu a kukučka mi oznámi, že je desať hodín. Zrejme ju netrápi, že som kvôli nej skočila na rovné nohy a takmer ma trafil šľak.

„Kruci, tie prekliate hodiny,“ zašomrem. „Myslíte, že by neprekážalo, keby som tú vec strhla zo steny?“

Mary sa potichu zachichoce. „Ja mám rada kukučkové hodiny. Keď som bola malá, mali sme jedny. Bola to vlastne moja prezývka.“

„Fakt? Aká prezývka?“ Pozriem cez okno nad Marinou hlavou smerom k štrkovému parkovisku tak nenápadne, ako sa dá; nechcem ju vystrašiť. Vyzerá to tam, ako by sa dalo predpokladať – voz mužov federálnej ochranky tam stojí so zapnutým motorom, svetlá sú namierené na domec, osvetľujú ho.

Všetko je v poriadku.

Aj tak sa vrátim ku kuchynskému oknu, a to napriek skutočnosti, že vonku sa nachádzajú štyria ozbrojení profesionáli, ktorí majú prístup k bezpečnostným kamerám a v prípade potreby vedia zasiahnuť oveľa adekvátnejšie ako ja... Napriek tomu všetkému sa hrám na strážnika.

„Bola to šialená prezývka,“ povie Mary. „Spomínate si na tú pieseň? La Cucaracha?“

„Čože?“ poviem a rýchlo k nej obrátim hlavu.

Lenže tam za Mary, vonku za oknom, je zrazu všetko hore nohami. Maják na sedane mužov z federálnej ochranky je zapnutý, osvetľuje interiér. Šofér McCloud sa nehýbe, hlavu má opretú o volant. Jeho kolega je zvalený na okne vedľa sedadla pasažiera, takisto bez akýchkoľvek známok pohybu.

Okrem toho niekto beží hore, od štrkového parkoviska smerom k domcu.

„Ujdite, Mary, ujdite!“ skríknem, keď sa tvár Jima Demetria zjaví v okienku vstupných dverí a ja zbadám, ako obrovským okom nazerá dnu.

111

KEĎ JIM Demetrio zatrieska na predné dvere, Mary okamžite skloní hlavu a zvalí sa z gauča na zem.

„To je on, Mary, to je on!!!“ skríknem, vystrelí mi ruka, ukazujem jej, že musí utiecť spolu so mnou. Lenže ona sa začne plaziť po zemi, sunie sa rovnobežne s gaučom, akoby sa pokúšala uniknúť výstrelu zo zbrane, smeruje k predným dverám.

„Mary, už je tu!“ zahulákam. „To je on!!!“ Inštinktívne potlačím nutkanie ujsť, nemôžem s ním predsa nechať Mary samu. Keď začujem štrkot kľúča v zámke, otváram zásuvky na kuchynskej linke, hľadám nôž.

Má kľúč. Je to predsa jeho dom.

Sľubujem ti, že jedného dňa – a už to nebude dlho trvať – sa znovu stretneme...

Dvere sa rozletia a Demetrio sa díva rovno na mňa. „Emmy, kde je...“

Vtom sa Mary vymrští z podlahy, a aj keď len okrajovo, dostane sa do zorného uhla Jima Demetria. Lenže skôr než sa Demetrio obráti, Mary mu vrazí niečo ostré do krku. Demetriovi z hrdla vytryskne krv a on sa – totálne v šoku – zapotáca dozadu. Padne do dverí, potom sa zrúti na zem.

Mary sa posunie dozadu, ďalej od Demetria, akoby bol rádioaktívny.

Prechádzam z kuchyne smerom k nemu, pozerám, či dýcha. Teraz pocítim nazhromaždený adrenalín. Trasiem sa na celom tele. Z vrecka sa mi podarí vydolovať mobil, ale neudržím ho, padá na zem.

Demetriove oči vyzerajú bez života. Leží na podlahe, hlavu má čudne opretú o stenu. Z hrdla mu ďalej strieka krv, srdce bije asi z posledných síl, aj keď ešte nedostalo pokyn, aby prestalo pumpovať.

Mary sa díva mňa, hruď sa jej dvíha ako divej zveri.

„A... Ako sa volá?“ pýta sa.

„J-Jim,“ poviem, keď sa trocha spamätám. „Jim Demetrio. Majiteľ tohto domu. Bývalý zamestnanec FBI. Robil v Pittsburghu.“

Pozrie späť naňho. „Dopekla,“ zahundre. „Nik z vás mi o ňom nikdy nič nepovedal.“

Položím si ruky na kolená, lapám dych. Môj mobil na zemi cinkne; správa od Sophie.

Jim Demetrio je čistý. Väčšiu časť septembra je pracovne mimo krajiny. V deň výbuchov v Detroite si kupoval Porsche. Nemôže to byť náš hľadaný.

Jim Demetrio nie je zabijak, po ktorom ideme? Čo sa teda práve udialo?

Pozriem na Mary; skúmavo hľadí na Demetria, asi sa chce uistiť, že je mŕtvy.

„Mali by sme skontrolovať agentov,“ poviem. „Možno sú stále–“

„Nie.“ Mary potrasie hlavou, obráti sa a zatarasí predné dvere. Zrazu sa vie oveľa lepšie ovládať, je neporovnateľne sebaistejšia, než akú ju poznám. „Nie, Emmy. Nie. To neurobíme.“

V prvom momente som prekvapená. Nerozumiem tomu, šokuje ma to, zastrie mi to myseľ, zmätie ma to.

Potom mi stuhne krv v žilách.

Mary ma uprene pozoruje. Kamenná tvár nie je moja parketa. Nikdy nebola. Takže si musela všimnúť, ako sa tvárim, že ma to prevalcovalo, že sa na mňa rútia vnemy ako meteory, a to všetky vnemy, že sa mi začína rozvidnievať. Niečí rodný list, čo sa mi dostal do rúk, keď sme sa prvý raz snažili nájsť Mary Laneyovú – rovnaký dátum narodenia ako Mary, to isté rodné mesto, aké má Mary, ale iné meno. Namiesto Mary – „Marty“. Sinky na Marinej tvári spôsobené bejzbalovou palicou, ktoré mohli byť – mali byť – oveľa výraznejšie. A pred chvíľou tá vec, ktorú spomenula, tá vec o La Cucaracha.

„Ty si tá lož...“ poviem jej. „Nepravda v prepisoch... To si ty...“

Díva sa na mňa, nič nevraví, začína dýchať normálne. Teraz už nemá zmysel predstierať.

„Mala si vypiť to kakao,“ zasipí. „Všetko by bolo oveľa jednoduchšie.“

112

UJDI, EMMY! Ujdi! Tvojou jedinou nádejou je útek!!!

Lenže nemám kam ujsť. Zatarasila východ cez vstupné dvere a k dverám na verandu je bližšie než ja. Okrem toho som čakala viac ako rok, aby som našla vraha svojej sestry. A teraz, keď sa mi to podarilo, niet úniku.

„Nikdy si sa nedostala k dokončeniu príbehu o kukučke,“ poviem. „Ty si ako dieťa tancovala na La Cucaracha?“

Mykne plecami, mlčí. Obväzy na jej tvári i na bielom tričku sú postriekané krvou. V ruke má zbraň, drží ju pri tele – vyzerá to ako skalpel; asi ho ukradla v nemocnici.

„Dovoľ, aby som to dokončila za teba,“ poviem. „Tvoj otec ti chcel dať tú prezývku, ale ty si ju nedokázala vysloviť. Vravela si, že si jeho malá Kukačaka. Bolo to asi takto?“

Viem, že to bolo presne tak. Aspoň tak mi to interpretovala Gretchen Swansonová, keď som sedela za jej kuchynským stolom a všimla si švába z porcelánu. Až na to, že dievčatko, čo si to pospevovalo, bolo v tej verzii príbehu dcérou Gretchen Swansonovej. Dcérou, ktorú Gretchen krátko pred mojou návštevou pochovala.

„Joelle Swansonová,“ povie Mary. „Milé dievča. Nesmierne dôverčivé.“

Z vrecka vytiahnem bezpečnostný ovládač a stisnem červený gombík pre prípad núdzového stavu.

„Tvoji priatelia vonku to nebudú počuť,“ vyhlási Mary. „Práve sladko spia, a budú spať veľmi, veľmi dlho.“

„Čo ak sa tento signál dostane k tým, ktorých si neomámila tabletkami na spanie?“ poviem. „Čo ak sa dostane k agentovi Bookmanovi? Čo ak sa dostane k miestnej polícii?“ Stisnem tlačidlo druhý raz – stláčam ho poriadne, držím dlho.

„Možno by to tak mohlo byť, keby v tej vecičke boli baterky.“

Znova pozriem na bezpečnostný ovládač, stískam červený gombík, no uvedomím si, že malé červené svetielko nereaguje, nerozsvecuje sa. Je rovnako mŕtve ako obete, ktoré Mary skántrila, ako more obetí, ktoré skántrila.

„Keď si sa sprchovala...“ vysvetlí Mary.

Zvažujem svoje možnosti; nie je ich veľa. Mary myslela na všetko. Pre prípad, že by sme sa predsa len k nej prepracovali, si vymyslela Stretnutia s Grahamom. Vymyslela ich preto, aby mohla použiť „Grahama“ ako obetného baránka. Tá posledná veta, ktorú napísala – Sľubujem ti, že jedného dňa – a už to nebude dlho trvať – sa znovu stretneme –, dokazuje, ako si bola istá, že nám unikne a nechá nás v domnení, že sa proroctvo naplnilo. Musím uznať, že od nej bolo vskutku inteligentné trvať na tom, aby som šla s ňou do Oregonu. Tak mohla sledovať vývin vyšetrovania celkom zblízka.

„Môžeš ma zabiť, ale teraz ti to už neprejde. Maska spadla.“

„Naozaj?“ Spraví ku mne ďalší krok, ako keď zviera sleduje vyhliadnutú obeť. Má trocha skrčené kolená, je pripravená na každý pohyb, čo môžem urobiť. Nie je odo mňa ďalej než štyri dlhšie kroky.

„Pravdou je, že už nebudem môcť navštevovat futbalové zápasy, čo je fakt škoda. Strašne rada totiž chodím na futbal na štadióny. Ale okrem toho... Jednoducho zmiznem z povrchu zemského. Vari tomu nerozumieš? Vrah ma našiel a uniesol,“ hovorí strojene nevinným hlasom. „Obeťou som stále ja.“

Má pravdu. Svitlo mi. Agentom vezme iPady, a tak si nik nebude môcť pozrieť záznamy z bezpečnostných kamier. Tento domec možno kde-tu pokvapká vlastnou krvou, aby navodila zdanie, že s útočníkom zápasila. Prečo nie? Keď sa dokáže dotĺcť bejzbalkou a obalamutiť nás, nuž potom porezať si prst a nechať za sebou trocha krvi bude pre ňu malina. Jednoducho ostane Mary Laneyovou, obeťou, ktorú uniesol neznámy zabijak.

„A čo potom?“ pýtam sa. „Začneš nový život? Privlastníš si všetky vlastnosti svojich obetí, drobné príbehy a príhody z ich života, ktoré ti porozprávali, ktoré si ich prinútila ti porozprávať, kým si ich mučila? O to ti šlo? Mám pravdu? Ako ti tvoj otec robieval bzz-bzźźź, keď okolo teba prechádzal? Biely macík, ktorého si stratila v supermarkete? Príbeh piesne La Cucaracha, o ktorej si sa dozvedela od Joelle Swansonovej? A čo Marta?“ zvriesknem, až mi z úst vyletí slina. „Čo moja sestra? Čo si vezmeš z jej života?“

Mary ku mne podíde o ďalší krok. „Vezmem si teba, Emmy,“ odvetí.

Nato sa usmeje.

Rozbehnem sa, hoci viem, že mám malú nádej. Nemám však čo stratiť. Zamierim doprava, k dverám vedúcim na verandu. Keď do nich vrazím, schmatnem kľučku a...

Vtom však medzi rebrami pocítim pálivé pichnutie, príšernú ostrú bolesť. Skalpel. Vkĺzne mi do tela, vzápätí z neho vyjde. Jedným jediným plynulým pohybom. Nato ma jej ruka schmatne vzadu za vlasy a ja padám dozadu, padám a padám, až dopadnem na kuchynskú podlahu. Rukou si chytím ranu, strieka zo mňa horúca krv, bolesť pociťujem ako ohlušujúcu ozvenu v hlave.

Ako tam tak bezmocne ležím na zemi, Mary sa ku mne pomaly zakráda, pohráva sa so skalpelom. Z čajníka na sporáku sa ozýva piskot, počujem ho po Marinej ľavici, mojej pravici.

„Výborne!“ zaraduje sa. „Voda už vrie.“

113

MARY MA sleduje, v jednej ruke drží čajník s vriacou vodou, v druhej skalpel, na tvári sa jej zračí útrpný výraz, čosi medzi grimasou a úškrnom.

Trochu cúvnem; urobím nepatrný kĺzavý pohyb po kuchynskej podlahe. Som v pasci. Nedokážem ju premôcť. Nevyrovnám sa jej ani fyzicky, ani takticky. Všetko, čo mi ostáva, je vlastná hlava, ktorou sa momentálne preháňajú obrazy mojej sestry a všetkých zverstiev, aké sme videli na fotografiách z pitiev – oskalpované, doobárané obete rozkrájané na kúsky, rozporciované, umučené až za hranicu ľudského pochopenia. Z posledných síl si pritlačím ruku na ranu v hrudnom koši, pomedzi prsty mi vyteká krv.

„Marty,“ poviem chvejúcim sa hlasom. „Si... Marty...“

„Ó, videla si teda rodný list? Rozmýšľala som, či si ho videla. Áno, otec chcel chlapca. Namiesto neho však dostal mňa. Ako vidíš, neodradilo ho to.“

Mary nakloní čajník a po stehne sa mi rozleje prúd vriacej tekutiny. Trhnem nohou, vychádza z nej para a ja zvriesknem od bolesti.

„Nehýb sa,“ prikáže mi.

Skĺznem dozadu, no ona mi silno stúpi na nohu a trhne ňou do boku. Ozve sa príšerné prasknutie; práve mi zlomila členok. Načiahnem sa dopredu, tam, kde ma to najviac bolí, no vtom mi ďalší prúd vriacej vody obarí rameno, plece i šiju.

„Povedala som, aby si sa nehýbala.“

Načo máš hlavu, Emmy? Musíš sa z tohto dostať.

„T-takže... v-vraždíš ľ-ľudí, l-lebo si... l-lebo si z-z teba teba... otec... urobil... chalana?“

Ďalšia spŕška; vriaca voda mi zmáča tričko, obarí hruď. Vyrazí zo mňa ryk taký hlasný, že ma takmer ohluší, a ani sama neviem, čo to je.

„To si myslíš? Myslíš si, že mi ide o zabíjanie? Ty, užasná Emily Dockeryová, brilantná analytička FBI – neprišla si na to, o čo mi ide?“

Zrazu je na mne, kolenami mi pricvakne ramená, kláti sa nado mnou, dominuje mi. Jednou rukou ma schmatne za vlasy a pridrží mi hlavu pri podlahe. Do tváre mi strčí skalpel, pohráva sa so mnou, zastrašuje ma.

Načo máš hlavu, Emmy? Príď na niečo!

„Chceš, aby sa normálni ľudia... cítili...“

„Tí nepodstatní ľudkovia, čo sa cítia bezpečne, žijú bez problémov,“ povie. „Tí veru netušia, čo znamená trpieť. Aspoň nie dovtedy, kým nestretnú mňa.“

Prvý raz do mňa zareže, a to tam, kde mi vyrastajú vlasy – precízne, presné vniknutie do pokožky. Prechádza mi po vlasovej hranici ďalej, zarezáva mi do kože na hlave, zachádza ku kosti. Vrieskam tak silno, ako viem, podľa toho, koľko vzduchu dokážu moje pľúca vyprodukovať, kopem vzadu za ňou nohami. Lenže márne. Pred očami sa mi robia škvrny, akoby niekto veľkou rýchlosťou zapínal a vypínal svetlá, až kým vreskot, ktorý mi trhá uši, nespoznávam, až kým ku mne iba z diaľky dolieha akési piskľavé zvieracie zavýjanie, ktoré nemôže patriť mne...

Načo máš hlavu, Emmy? Tvojou jedinou nádejou je na niečo prísť!

Rez sa skončí pri uchu. Pokúšam sa otočiť hlavou, lenže ona ma drží príliš pevne. Síl mi ubúda, ramená mi ochabujú z váhy jej tela, nohy sú mi celkom nanič, k tomu všetkému mi i naďalej vyteká krv z trupu.

„Nie najhoršie,“ povie Mary, obdivujúc vlastnú prácu. „Obyčajne používam taser a popruhy a čpavok a celú sadu chirurgických nástrojov. Ale vieš ty čo? Toto vôbec nie je zlé. Umelci občas vytvoria najlepšie diela práve vtedy, keď sú pod tlakom. Budeš mojím majstrovským dielkom, Emmy.“

Zastav ju! Zastav ju! Príď na niečo!

„Musím však priznať, že ich neviem donútiť cítiť to, čo cítim ja,“ povie bez mihnutia oka. „Nemôžem ich každý boží deň ich detstva napumpovať steroidmi, ani ich nemôžem prinútiť posilňovať, ani ich nemôžem prinútiť strachovať sa, či sa ich hlas nebude každý boží deň druhým deckám v škole vidieť nápadne piskľavý. Nemôžem ich donútiť prezliekať sa každý boží deň v záchodovej kabínke pred futbalom a po futbale len preto, aby im spoluhráči nevideli pohlavie. Ale čo môžem urobiť, Emmy, je toto!“

Nato ma potiahne za vlasy práve tam, kde urobila rez. Testuje, či sa už koža poddá. Trhavá bolesť je taká neskutočná, že ju ani neviem... ani ju neviem... neviem ju...

Už idem, Marta, už idem za tebou, chcem ísť za tebou, prosím, prosím, ó, prosím, Marta, dovoľ mi ísť za tebou...

„Už chceš umrieť, Emmy, čo? Chceš, aby som ťa zbavila trápenia, čo? Lenže – neurobím to. Musíš sa s tým naučiť žiť. Musíš žiť s bolesťou. Ako zmrzačená kalika. Až kým ti ja nepoviem, že stačí. A buď vďačná, že to bude trvať len niekoľko hodín, a nie tridsaťsedem rokov!“

Načo máš hlavu, Emmy? Vymysli dačo, čokoľvek!

Je tu niečo... istá výhoda...

„Len mi tu neumri, dobre?“ vyjde z nej. „Ešte som totiž... neskončila.“

Znova mi pritlačí hlavu k zemi, tentoraz pravou rukou, skalpel hrozivo zviera v ľavej, je pripravená rezať na pravej strane vlasovej hranice, zavŕšiť, čo začala, oddeliť mi kožu pod vlasmi od čela, oskalpovať ma, a tak ma zmeniť na obludu, akou je sama.

Tentoraz sa nebránim, telo mi ochabne a ja zadržím dych.

Lenže tentoraz použijem hlavu.

114

„NIE! NIE! Nie!“ zavreští Mary. „To nie! Zobuď sa! Hneď sa zobuď!“

Prestane ma držať za vlasy, nahne sa dopredu, na tvári zacítim jej horúci dych, počujem, ako na mňa ziape: „Ešte nemáš zomrieť! Ešte sa nemáš z toho...“

Celou silou, ktorú v sebe pozbieram, prudko trhnem hlavou dopredu, čelom jej silno vrazím do dlahy na zlomenom nose.

Ona zavyje od bolesti, ktorú jej spôsobil čelný úder. Úder hlavy o hlavu. Zrazu je z nej zranený trpiaci netvor, ruky jej vyletia dohora, chytí si striešku nad nosom, padá dozadu, padá zo mňa. S úľavou sa nadýchnem, zdvihnem sa zo zeme, do očí mi natečie krv, vyteká mi aj z trupu, izba sa so mnou kolíše.

Zakrvavený skalpel leží na zemi. Načiahnem sa poň, prvý raz ho miniem, vidím dvojmo, napokon sa mi ho podarí dočiahnuť. Mary sa zatiaľ od bolesti zvíja na zemi, druhý raz v tom istom týždni si zlomila nos, tentoraz nie vlastnou rukou.

Pokúšam sa vstať, lenže padám, mám dokaličený pravý členok, telo mám zoslabnuté, neviem sa udržať na nohách. Svetlá sa mi opäť mihajú pred očami, akoby som videla maják, zakaždým, čo žmurknem, sa mi zdá, že Mary je bližšie a bližšie. Už nemá dýhu na nose, z tváre má krvavopurpurovú brečku, neľudsky ryčí, chrapčí kvíli, kvičí...

Už idem, Marta, už idem...

Mihotavé svetlá prebleskujú všade navôkol, v ušiach mi odbíja gong, sme s Martou na stužkovej oslave aj s priateľmi – ona s kapitánom futbalového mužstva, ja s druhoročiakom, s ktorým som sa zoznámila v matematickou krúžku a ktorý je odo mňa o sedem a pol centimetra nižší. Potom nastane deň, keď som šla do márnice identifikovať Martino telo, a za ním deň, keď sme ako desaťročné ukradli mame cigaretu. Potom je večer, keď si Books predo mnou kľakol a ukázal mi diamantový prsteň, čo patril jeho starej mame...

Ostrá bolesť medzi rebrami, Marina skrivená grimasa, jej ryk a chrapot...

Napokon sa na okamih všetko zastaví, dívame sa s Mary jedna druhej do očí, ona hrdelne zrúkne, trieli ku mne. Lenže aj ja sa vymrštím smerom k nej, odrazím sa zdravou nohou, vrchnou časťou čela jej opäť silno vrazím do tváre. Ona zvrieskne, padá dozadu, ja klesám na ňu, búšim ju ľavou rukou do hrude, bránim jej v pohybe vlastnou váhou tela.

Mláti okolo seba rukami, naťahuje ich k mojej tvári, chce mi vytrhnúť skalpel.

Začínam strácať rovnováhu, ubúdajú mi sily. Tak, a teraz to príde. Moja posledná nádej...

Pravou rukou udriem nadol a skalpel sa zaborí do mäsa i do kosti. Potom udieram znova a znova, rozdávam jednu ranu za druhou, do tváre mi strieka krv, až kým Mary neprestane ryčať.

Potom všetko zahalí tma a teplo.

115

KEĎ UZRIEM Martu prvý raz, priam žiari. Vyzerá mladšie, sviežejšie, šťastnejšie. Vyzerá ako jej vlastná najlepšia, najkrajšia verzia.

Zo začiatku ani jedna nič nevravíme. Pohybujeme sa ležérne, plynulo, akoby sme boli ľahučké sťa pierka, letíme jedna druhej do náručia, nariekame. Potom sa zasa smejeme; opäť máme jedna druhú. A ako som jej prisľúbila, tentoraz je to iné.

Všetko jej porozprávam. Poviem jej, aká som bola hlúpa a sama sebou neistá, ako som ju celé roky obdivovala, ako som si želala urobiť zo seba niekoho ako ona. A na moje obrovské prekvapenie, skoro až šok, mi Marta povie to isté. No teda, smejeme sa, aký len vie byť život čudný. Bez toho, aby sme si to uvedomili, sme jedna druhú obdivovali, jedna druhej sme si závideli.

Smejeme sa prázdninám s naším nadutým strýkom Philom, smejeme sa nad tým, keď Marta dostala mesiačiky ako prvá z nás dvoch a rozplakala sa, a aj ja som sa rozplakala, plakala som zo žiarlivosti, že ma v tomto predbehla. Rozpamätáme sa na deň, keď mala osem a šliapla na klinec v lese za naším domom, a Andy Irvin a Doug Mason sa potom pretekali v tom, kto ju odnesie domov, až som si ju napokon na plece vyložila ja.

Zdá sa, akoby náš rozhovor nemal konca-kraja, akoby nemal ani začiatok, akoby sa pojem času stával nadbytočným. Pretože Marta a ja sme teraz vo... večnosti.

Viete, čo sa vraví – že všetko má dôvod. Zhodneme sa na tom, že v našom prípade toto klišé platí dvojnásobne. Zhodneme sa, že keby Marta nebola umrela, táto vrahyňa by sa nikdy neodhalila, nikto by ju nikdy nezastavil. Martina smrť teda zachránila životy mnohým ďalším. A dala nás opäť dohromady.

Nie je to ideálne, ale postačí to.

Teraz máme aspoň jedna druhú, už nás nesúžia pozemské hranice, už necítime vlastnú neistotu, nevnímame drobné rozdiely medzi nami. Teraz sa mi sestra vrátila.

Naveky.

116

INAK TICHÚ izbu napĺňa ťažký dych špeciálneho agenta Harrisona Bookmana, bývalého zamestnanca FBI. Potom dvere urobia šťuk a do miestnosti zavanie Sophiin parfum.

„Viem, že teraz nie je práve vhodná chvíľa, Books,“ vraví Sophie, „ale dostali sme potvrdenie od starého futbalového trénera z Allentown. ,Marty‘ Laney kopal za školu ako začínajúci hráč útoku postavený za rozohrávačom. Skutočná hviezda. Lenže potom odišiel – chcem povedať odišla – po druhom ročníku zo školy, len tak, z ničoho nič. Strednú napokon dokončila v Ridgway.“

„Keď Marty – či vlastne Mary – chytila puberta,“ povie Books, „neboli asi na svete steroidy, čo by zmenili prírodu.“

„Presne tak. Keď sa dostala do Ridgway, so športom prestala. Podľa dostupných správ sa z nej v novej škole stala vlastne samotárka. Ráno odišla na vyučovanie, potom sa vrátila domov. Bodka. Nijaká mimoškolská činnosť, nijakí priatelia. Tak sa jej lepšie darilo tajiť skutočné pohlavie. Potom šla do Pittsburghu na vysokú. Bývala vtedy doma. Jej hlavným predmetom boli forenzné vedy. Keď bol promovaný – chcem povedať, promovaná –, začala pracovať v rodinnej firme. Jej otec ju celý život mal pod palcom.“

Books vydá bolestiplný ston. „Ten jej tatíčko je skutočný poklad. Teda, aj mne raz mama vyjavila, že keď som sa narodil, želala si, aby som bol dievčaťom. Lenže neprežila život tak, aby ma nútila predstierať, že som dievča. Máme už o tej oblude všetko?“

„Áno. Doktor Donald Laney bol na strednej futbalovou hviezdou, ktorá si hneď prvý rok v škole v Pittsburghu dorasovala koleno a nikdy viac si nezahrala. Potom sa stal forenzným patológom v Allentown. Marina matka zomrela pri pôrode – jediná vec, ktorú nám Mary povedala a ktorá bola pravdivá. Keď sa Laneyovci presťahovali do Ridgway, doktor Laney si otvoril pohrebný ústav. Mary v ňom pracovala spolu s otcom. A hádaj, čo sa v tom pohrebnom ústave ku koncu dialo?“

„Ani nechcem vedieť,“ zamumle Books.

„Po tom, čo štátni kontrolóri dostali zopár sťažností, že mŕtvoly sú znetvorené a zmrzačené, ústav zatvorili.“

„Bože, prácička našej Mary, o tom nepochybujem,“ povie Books. „Trénovala na mŕtvych to, čo chcela neskôr uskutočňovať na živých. Po tom, čo otecko odíde z tohto sveta.“

„Nuž teda, teraz sa s ním môže stretnúť v pekle.“

Books mlčí. Po chvíli Sophie dodá, už jemnejšie: „Tak či onak, Books – ostávaš, pravda? Nevzdávaš to, však?“

„Tak, tak, Soph, nestrachuj sa. Pozhovárame sa čochvíľa. Na tomto prípade si odviedla poctivý kus práce... Ak som ti to už nepovedal...“

„No, už si mi to povedal. Lenže obaja dobre vieme, kto si za tento prípad zaslúži najviac uznania.“

V izbe sa rozhostí ticho, počuť v ňom Sophiine kroky – odchádza – a jemné šťuknutie dverí, ktoré sa otvoria a potom zatvoria.

„To teda určite vieme,“ šepne Books, s námahou prehĺta slová.

V izbe sa opäť rozhostí ticho.

„Ach, Emmy,“ šepká Books ďalej. „Ach, Emmy. Ach, Emmy, Emmy, Emmy. Prosím ťa, Emmy...“

Marta, ešte nie som pripravená. Ešte nie. Milujem ťa, dievča moje, a neskutočne šialene mi chýbaš, lenže ešte som tu neskončila.

„Emmy?“ na tvári cítim Booksov dych. Berie mi ruku do svojej dlane. „Ó, panebože – Emmy?“ opakuje znova a znova, trasie sa mu hlas. „Si hore, Emmy...?“

Prinútim sa otvoriť oči, najprv len žmúrim, potom zbadám Booksa. Lenže vidím ho, akoby som sa naňho dívala cez hmlovú clonu.

„Emily Jean, tak strašne ťa ľúbim. Ľúbim ťa z celého srdca. Vieš to, pravda?“

„Áno,“ šepnem. Nemám ani toľko sily, aby som mu stisla ruku.

Nežne mi prstami prechádza po tvári. „Tak ako sme nechali veci otvorené... Vieš, obával som sa, že už nikdy nebudem mať príležitosť ti to povedať.“ Pritlačí si pery o moje čelo. „Vieš, tie strašné veci, čo som ti navravel, vieš, nemyslel som to tak, vieš to, pravda?“

„Áno.“ Viečka sa mi chvejú, pootváram ich, potom zas privieram. Nechcem, aby mi ten večer pripomínal; nemám na to chuť. A nemám chuť ani na to, aby som sa pozrela do zrkadla. Ale jazvy sa mi skôr či neskôr zahoja. Jazvy sa vždy zahoja.

„Kým sa budeš zotavovať, ostanem s tebou,“ šepne. „Ako priateľ, chcem povedať. Nebudem na teba naliehať. Jednoducho ti chcem pomôcť. Tak, ako to bude tebe vyhovovať. Je tu aj tvoja mama. Práve teraz je dolu a obeduje. Je tu od chvíle, čo sme ťa našli v Jimovom domci.“

Trocha sa pomrvím. Nato však pocítim bodavú bolesť na ľavej strane. Opatrne sa dotknem obväzov na čele – daru na rozlúčku od Mary Laneyovej.

Books mi potľapká ruku. „Potrebuješ oddychovať,“ povie. „A ja zas musím zavolať lekára.“

„Áno.“

„Si veľmi slabá, Em. Pospi si. Keď sa zobudíš, nájdeš ma tu.“

Nato ho vidím odchádzať. Trocha pootvorím oči. „Books,“ podarí sa mi dostať zo seba.

„Hneď som pri tebe... Áno?“

„Poď... Poď bližšie.“

„Pravdaže.“ Nakloní sa ku mne.

V ústach mám nepríjemnú chuť, pery suché, popukané. Takmer nevládzem rozprávať.

„Ešte bližšie,“ podarí sa mi znova.

Books sa na mňa zvláštne zadíva. „Pravdaže, drahá.“ Nakloní sa ku mne ešte raz, je celkom blízko, uchom sa mi dotýka pier. „Som tu, Em.“

Začína ma premáhať milosrdný spánok; tak veľmi ho potrebujem, pretože ma sily rýchlo opúšťajú. Napriek tomu sa nakloním dopredu. Tak, aby moje slová, čo sú len nejasným šepotom, ak sa tak dajú vôbec nazvať, začul.

„Toto je moje... áno,“ šepnem.

POĎAKOVANIA

Veľmi pekne ďakujem všetkým, ktorí mi s týmto románom pomáhali. Pat Layng mi z vlastnej skúsenosti bývalého federálneho prokurátora v Chicagu poskytol rady a umožnil nazrieť do trestného stíhania prípadov podpaľačstva. Dan Collins, bývalý federálny prokurátor a súčasný partner v Drinker Biddle & Reath LLP v Chicagu, mi poskytol rady v širokej škále otázok. Patrili k tomu podrobnosti týkajúce sa získavania povolení na prehliadku a zostavovania profilov sériových vrahov. Rovnako ďakujem jedinečnej, bezkonkurenčnej Sally McDanielovej-Smithovej za neúnavnú precíznosť v oblasti forenznej patológie a s ňou súvisiacich prípadov podpaľačstva. Inými slovami jej ďakujem za to, že mi vysvetlila, ako sa dá niekoho zabiť a vzbudiť pritom zdanie, že šlo o nehodu.

O AUTOROCH

JAMES PATTERSON vytvoril väčší počet silných, nestarnúcich fiktívnych postáv než ktorýkoľvek iný súčasný spisovateľ. Je autorom románov o Alexovi Crossovi, nesmierne populárnych detektívnych príbehov na pokračovanie za posledných dvadsaťpäť rokov. Medzi jeho ďalšie bestsellery patria Ženský vyšetrovací klub, príbehy na pokračovanie s hlavným hrdinom Michaelom Bennettom či príbehy Private alebo NYPD Red. Od roku 1977, keď jeho prvý román získal Edgar Award, sa z kníh Jamesa Pattersona predalo viac než 280 miliónov výtlačkov.

James Patterson napísal i nespočetne mnoho bestsellerov číslo jeden pre mladých čitateľov; spomeňme príbehy na pokračovanie ako Maximum Ride, Čarodejnica a čarodejník, Middle School a Lovci pokladov. Spolu sa tieto knižky udržali v rebríčku bestsellerov v USA viac než 330 týždňov. V roku 2010 získal James Patterson titul Autor roka na Children’s Choice Book Award (víťazov tu vyberajú samotné deti a mládež).

Celoživotná vášeň pre knihy a čítanie viedla Jamesa Pattersona k vytvoreniu inovatívnej webovej stránky ReadKiddoRead.com, ktorá poskytuje dospelým neoceniteľnú pomôcku na vyhľadávanie kníh, ktoré v deťoch prebudia celoživotnú túžbu čítať. Je spisovateľom na plný úväzok, s rodinou žije na Floride.

DAVID ELLIS je právnikom pôsobiacim v Chicagu a autorom deviatich románov. Medzi ne patrí aj Line of Vision, za ktorú získal cenu za najlepší debut v kategórii románov od amerického spisovateľa Edgar Award for Best First Novel by an American Author. Ďalším z diel je The Hidden Men, za ktoré bol v roku 2009 nominovaný na Los Angeles Times Book Prize.

James Patterson a David Ellis
Neviditeľný

Z anglického originálu Invisible vydaného vydavateľstvom Little,
Brown and Company, New York, 2014, preložila Marta Gergelyová

Zodpovedná redaktorka Marta Jankajová

Jazyková redaktorka Zora Sadloňová

Obálka Jakub Karman, Art007

E-book konverziu vytvorilo Grafické a DTP studio Fragment

Copyright © James Patterson, 2014

This edition published by arrangement with Little, Brown and Company,
New York, New York, USA. All rights reserved.

Translation © Marta Gergelyová, 2016

Cover © Jakub Karman, Art007, 2016

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2016

ISBN v tlačenej verzii 978-80-7505-412-8

ISBN e-knihy 978-80-7505-463-0

Vydalo NAKLADATEĽSTVO XYZ v Prahe v roku 2016 v spoločnosti Albatros Media, a. s., so sídlom Na Pankráci 30, Praha 4, Česká republika, číslo publikácie 1256

1. slovenské vydanie

www.albatrosmedia.sk

Kompletnú ponuku titulov nájdete na stránke

www.albatrosmedia.sk