Kouzelný pramen peněz a jiný život

Karel Janeček je zakladatelem firmy RSJ, společnosti, která je největším obchodníkem na londýnské derivátové burze NYSE Liffe, kde funguje od roku 2000. Firma je zároveň jedním ze tří největších obchodníků chicagské burzovní skupiny CME Group. Od září 2009 se jako první česká společnost stala členem evropské derivátové burzy Eurex se sídlem ve Frankfurtu.

Většina lidí si potřebuje zdůvodnit, proč oni nejsou bohatí a jiní jsou. Jistě že v každé době a v každé zemi. Možná že právě my máme nyní přirozeně před očima oprávněně tendenci vidět markantní způsoby bohatnutí korupcí, krádeží, zneužití situace zde a nyní.

Jak snadno do tohoto shluku lidí zahrneme všechny ty, kteří buď dřou, anebo jsou prostě geniální – anebo si cokoliv odepřou, včetně toho mít vědeckou kariéru, aby si mohli vydělat na osobní pocit svobody.

Totálně „busy“ shrnuje všechno.

A to je dodnes. Jenže jinak.

Ano, přemýšlíme, že se sejdeme v pondělí ráno před odletem do Londýna, anebo čerstvě po příletu z Paříže v úterý tak 30 minut po dosednutí letadla z Paříže, loučíme se… a Karel běží do úřadu. Telefon máme během nahrávání vypnutý. Ale jakmile si jen tak začneme povídat, už to jede, telefon se nezastaví. Střízlivým odhadem je to jedenáct, dvanáct hodin nepřetržité práce a jednání, zbytek, jak to jde, na dodělání si věcí doma.

Ale v naprosté pohodě, takže teprve po chvíli vám teprve dojde, že ten relaxovaný chlapík s telefonem si naprosto bezpečně nedomlouvá tenisový zápas, ale konkrétní detaily projektu a investic. A pak to přeruší a plynule naváže na to, o čem jsme mluvili, aniž by kdokoliv mohl mít dojem, že snad o čemsi jednal.

Přemýšlím, jestli jsem ho viděl někdy unaveného. Asi ne. Napadá mě, co by asi dělal, kdyby na něj únava přišla. On není typ, co by hledal jakoukoliv aditivní stimulaci proti.

A obávám se, že nás, normální lidi, co unavení býváme, jen provokuje tím, že nikdy unavený není.

A když už jsem u těch úvah, říkám si, jaké má Karel zázemí.

To jsi měl spojené dvě větve studia: ryzí abstraktní matematiku a druhou obchod… Jak se to propojilo?

To bylo zajímavé, to jsem řešil, kolik energie věnovat čemu. A tomu byznysu jsem věnoval energii proto, že jsem chtěl být nezávislý!!!

To byla i výchova od rodičů, od dědy, jako jak je důležité mít peníze a mít majetek a já jsem chtěl být především nezávislý. Nejvíce jsem vyčítal našim, dlouho tátovi, že nás nutil dřít na baráku a pak na chalupě, to jsem fakt nesnášel.

Od dětství jsme museli dřít, protestoval jsem, vždycky přišly argumenty, že to pochopíme, až budeme dospělí, a samozřejmě prd, v těch dvanácti jsem měl pravdu.

Ale donutilo mě to k tomu, že jsem chtěl být nezávislý. Potřeboval jsem vydělat peníze a již od 17 jsem začal podnikat. To se mi podařilo, osamostatnil jsem se a pak jsem mohl říct, že ne, že už nebudu takto dřít, a rozhodl jsem se platit rodičům místo toho nájem.

Byl jsi schopen v sobě úplně všechno zmobilizovat, aby sis vydělal peníze a cítil se svobodně. První popud najít si práci nebyla potřeba blahobytu, ale touha po svobodě. Prostě sis řekl, že takhle už to dál nejde. Kde se to v tobě vzalo?

Táta byl diplomat. Přes týden byl v Praze. Ale víkendy, to byly galeje. Celá rodina stavěla ručně chalupu v Krkonoších. A galeje v létě, to si nikdo nedovede představit. Všechno dělat společně a na stavbě.

Pověz mi něco víc o tvé dohodě s rodiči, o které jsme jednou mluvili.

No, dohoda…. To bylo nucení, které až dnes dovedu z malé části pochopit. V sedmnácti jsem řekl, že ne, ale argument rodičů byl, že mě živí, tak jsem řekl, ok, budu se živit sám. Tím jsem získal nezávislost.

Jednou jsi říkal, že to přišlo od dědy...

Z tátovy strany.

To je dřina. Ale udělat si byznys v sedmnácti, to mě fascinuje.

Chtěl jsem mít nějaké peníze, nezávislost, svobodu, a když byla příležitost, tak jsem se jí chopil. A to bylo prodávání knížek.

Jestli tě to bavilo, se neptám, ale přece jen, kromě studia, práce navíc… Neunavovalo tě to?

Unavovalo. Mnohem radši bych dělal tu matematiku, není to tak, že by mě to bavilo, dělat byznys. Když začalo to obchodování s akciemi, to už mě bavilo pracovat naplno.

Měl jsi někdy v dětství nebo během dospívání pocit nespokojenosti?

Míval jsem ho. Já jsem se nikdy necítil spokojený.

Pociťoval jsi nenaplněnost?

Nenaplněnost… rozhodně nespokojenost s tím, co vím a znám. Věděl jsem, co neznám a neumím, a moc jsem chtěl všechno umět – myslím v matematice. Což byla taková pozitivní nespokojenost. Ale byl jsem nespokojený i s tím, jaký vedu život, pořád jsem se těšil, až budu dospělý. Věřil jsem tomu, že až dospěju, budu šťastný. Neustále jsem řešil, kdy už to bude – a přišlo to až teď.

Co ti naopak přinášelo radost?

Když jsem řešil nějaký příklad a přišel jsem na jeho řešení, radost objevit.

Jak jsi vnímal pocit štěstí v jednotlivých obdobích – v dětství, dospívání a teď?

Pocit štěstí byl kdesi v mysli. Byl to pocit abstrakce, představy ve smyslu právě abstraktní představy, matematika. A dneska to je telepatické napojení s nádhernou bytostí – Mariem. Ale předtím pocit štěstí bylo opravdu bytí s nějakou úžasnou ženou, a když už ne, tak pocit štěstí je i to s někým komunikovat a třeba i řešit, být v nějaké obohacující kreativní komunikaci, to je pocit štěstí a ten jsem dříve neměl. Dřív jsem měl pocit štěstí individuální, teď ho mám lidský.

A jak vypadá tvoje aktuální zázemí?

Moje zázemí jsou lidé, se kterými pracuji.

Asi klíčová vlastnost pro úspěch je jistá míra nadšení, určitý „drajv“, možná až posedlost, dar vrhnout se do všeho po hlavě. Někomu je to vlastní. Ale obchod a vůbec jakékoliv manipulování s penězi jsou velmi často spojeny s rizikem. Co ty a riskování?

Já jsem byl schopný riskovat vždycky. Byly situace, kdy jsem si byl vědom, že riziko je nezanedbatelné, a ještě k tomu jsem byl materialista, přesto jsem do toho šel. Dneska to vnímám jinak. Věřím, že vesmír je tak nádherně uzpůsobený, že ty teoreticky možné negativní věci se skoro jistě nestanou (ale jen skoro!), když je člověk nepodcení, když to, co dělá, dělá zodpovědně. Člověk v žádném případě nesmí hřešit na to, že mu věci vycházejí.

Kdysi, jako materialista, jsem se řídil statistikou. Například při skákání padákem jsem přesvědčoval svou bývalou ženu argumenty, jako byla statistika: tady je tolik nehod, tolik lidí se zabije za rok, pravděpodobnost, že se člověk během svého života zabije v autě je řádu třeba půl procenta, to není zanedbatelné, a řešit pravděpodobnost toho, že by se člověk mohl zabít, že by s ním spadlo letadlo, je prostě totální nesmysl, ta pravděpodobnost je totiž řádově jinde, a pravděpodobnost, že se člověk zabije v padáku jako parašutista, ta už je třeba větší, ale pořád to není nic drastického, je to podobné, jako že se člověk zabije v autě. To byly moje argumenty. To je skutečně racionální přístup. Člověk porovnává užitek a to riziko, a pokud riziko je dostatečně malé, tak nemá smysl ho řešit.

Ale ty to neděláš jako kompromis s osudem, ty to děláš proto, že tě to láká.

Ano. Přináší to i obohacení, přináší to radost. Pro mě bylo taky životní radostí poznání.

Poznání v jakém smyslu?

Třeba rozšířené vědomí… Skoky padákem, volný pád… To člověka posouvá, myšlenkově i psychicky.

Jak to vypadá, než skočíš?

Dneska už je to v pohodě, dneska se člověk těší na ten skok, adrenalin už není nějak zásadní.

Je to jiné než to, co jsi při tom prožíval dřív?

To jo. Zajímavá situace byla ne první seskok, ale když jsem si poprvé měl sám otevřít padák, já jsem šel do těch dveří a najednou mám vyskočit: a teď jsem měl totální black out, zapomněl jsem, co mám dělat, až vyskočím a co se bude dít, jo, a neměl jsem strach, že bych byl podělaný, ale nevěděl jsem, jak to vlastně má technicky být. Tak jsem dal hlavu dovnitř, tam byli instruktoři, řekl jsem, že jsem zapomněl, co dělat. A oni: nevím, co si mysleli, ale jen zakřičeli: „Tak jdi!“. A já jsem si řekl, tak ok, a šel jsem. Člověk neví, co bude, ale prostě jsem skočil. A skutečně jsem nevěděl, co budu dělat.

Kdo tě přivedl k seskokům?

To bylo tak: kdysi jsem dělal jeden rozhovor a padla otázka, co si momentálně přeju. V té době už jsem hodně měnil pohled na svět, už jsem překonal materialistickou teorii. Odpověděl jsem, že co bych si přál, je poznat věci, o kterých se ví málo nebo vůbec nic.

Pár měsíců nato za mnou přišel do kanceláře člověk, dneska můj kamarád, doktor medicíny, který byl tenkrát finančně úplně na dně. Hned mě zaujal, a postupně se mezi námi vytvořil hlubší vztah. No a právě on mi představil jednu z oněch věcí – byl totiž parašutista a dovedl mě k tomu. Samozřejmě že kdyby za mnou někdo přišel, že si můžu skočit s padákem, nezaujalo by mě to, ale já v tom díky němu objevil psychologické aspekty, metody rozšíření vědomí, poznání... Má to v sobě hloubku, nejde jen o adrenalin.

Takže ještě jednou: kdyby si optimálně složil ten padák dobře, dokonce bys ho i přesně zavázal, měl odpovídající výcvik, letadlo nespadlo, než doletí do požadované výšky, povedlo by se ti vyskočit bez uklouznutí a rotace, neztratil bys vědomí, nahmatal bys ovladač a on by se kupodivu ani nezasekl a nakonec i padák by se nádherně vysoukal… – je to strašně omezené množství náhod než například při cestě autem po dálnici… je to nebezpečnější. Není to poněkud velké nahromadění zbytečných nejistot?

Přece jenom autem někam dojet musím, kdežto zajít si seskočit s padákem nemusím.

Já ti rozumím. Člověk nějakým způsobem riskuje. Samozřejmě je potřeba zvážit, jestli se mu to vyplatí – ten upside a ten downside. Člověk o něco zvyšuje riziko zabití, ale zase mu to něco přináší. A život není o tom, žít bez rizika. Pokud chceme žít bez rizika, zavřeme se v pokoji, budeme ležet – a stejně umřeme, protože budeme nemocní. Takže to vůbec nemá smysl. Pro někoho může být skákání padákem už poměrně extrémní, a v jistém smyslu je, ale mně to přináší užitek, proto to dělám. A v celkovém součtu to není až tak velké riziko. Lidé ho příliš přeceňují.

Karel vnímá rizika jinak než běžný člověk, po svém – nepřiměřeně. Jako by v něm věci zrály. Mnohem větší roli u něj hrají zvyky a jistá pravidla, která mu dodávají klid.

Jak teď vnímáš praktický řád věcí?

Abstraktní i konkrétní, mě začala zajímat filozofie, vnitřně, ale extrémně mě zajímá a úplně extrémní radost je pro mě poznávání lidí, to mi dříve připadalo jako to nejvíc zbytečné. Ovšem problém největší, je řešit, co si kdo myslí.

Pokud se do takové věci pustíš, stává se ti při tom poznávání, že by ses v prvním dojmu spletl?

Já jsem dřív absolutně nedal na dojmy. Myslel jsem, že je to iracionální věc. Dneska vím, že to je úplně jinak. Dřív, i když jsem měl z někoho špatný pocit, jsem se řídil rozumem, bral jsem to racionálně. Dělal jsem tak spoustu věcí, při nichž ne že bych se nechal nějak napálit, ale zbytečně jsem ztrácel čas. Ano, v lidech jsem se pletl. Teď si však myslím, že pravděpodobnost, že bych se v někom zásadně spletl, je malá. Dnes jsem schopen hodnotit věci na základě intuice, pocitů, důvěřuju jim už mnohem víc. Věřím, že jsem se hodně změnil.

Ptám se proto, že mluvíš jistě právě o této dimenzi jako o důležité. Ale především je při tvých činnostech zcela podmiňující i úspěšnost.

Svět obchodu jako by vylučoval empatii, na kterou ty paradoxně sázíš…

To je právě to, co mě šíleně baví. To, co jsem dřív nesnášel. Sice jsem byl vždycky empatický, ale taky extrémně tvrdý. Matematicky jsem věděl, co a jak má při obchodování být, a vždycky jsem si to prosadil, ačkoliv spousta lidí byla proti. Když jsem se, v rozporu s logikou, cítil nepříjemně, myslel jsem si, že to jsou jen moje pocity. Teď vím, že to často byly pocity druhých lidí. Musel jsem být strašně tvrdý a občas lidi válcoval, proto jsem v pracovních vztazích neměl moc rád emoce. Dneska bych jednal jinak, snažil bych se ostatní přesvědčit nebo bych našel nějaké lepší řešení situace. Ale dřív jsem byl fakt buldozer.

Karel Janeček nemůže nikdy a za žádných okolností zůstat bez zájmu veřejnosti. Už proto, že je tak bohatý, což devadesáti procentům lidí v této zemi automaticky vadí – anebo mu závidějí. Jistě. Po celé generace se tu přece nevyskytl člověk, který by si mohl vydělat poctivým způsobem…

Je tu jen matná vzpomínka na dobu předválečnou, kdy ještě pojem továrník nezněl hanlivě. Kdy být majitelem obchodu nebo šéfem dílny byla dřina, a pokud snad někdo zbohatl, nikdo mu to nezáviděl, protože všichni kolem dobře věděli, co to obnášelo.

Po podepsání Košického vládního programu a skončení druhé světové války už bylo jasné, co znamená najít zázemí na východě a odmítnout Marshallův plán: je třeba rychle najít nepřítele. A tím se stal: kapitalista! Ten, kdo vydělává na druhých.

Jakmile vám během totality bude někdo stále opakovat cosi o nepříteli, tak se jím časem stane. I jednoduchý, i složitý člověk podlehne. Tedy každý. Co více, dnes tak činí i intelektuál, který ostatně obvykle bývá liberální a levicový, velmi těžko přijde na chuť komukoliv bohatému. Leda, že je sponzor. Jenže největším malérem je to, že po době totality přišla doba nepravdy, doba „zlojedů“, jak říká Karel, období, kdy fungují v podstatě stále stejné mechanismy.

Ano, naučili jsme se, že stát se o nás nestará a nepostará a podporu má ten, kdo umí poslouchat, je loajální. Uzavřel se tu jakýsi druh neférového obchodu: já budu zticha a podpořím vás, vy pomůžete mně – s kariérou, finančně… Podobně jednali komunisté, podobně jedná mafie, jde o pragmatické spojenectví bez ideálů. V důsledku toho také vznikla mylná představa, že krást ze státního je legitimní. Jednak jako odplata za to, jak se k nám stát chová, jednak jako jediná šance dobře se uživit. Jak jinak si pomoci než úplatkem anebo drobnou krádeží? Jenže jak to pak degraduje kohokoliv, kdo má vyšší postavení anebo více peněz? Prostě nedá se mu věřit.

A konečně zde byl drobný problém, že stát neměl žádný zájem skutečně pomáhat. Ano, okatě a zjevně pomáhal tam, kde se to dalo vykázat statistikami: ve zdravotnictví, ve školství zdarma, v podpoře ztrátových odvětví. Jenže v běžném životě nic nefungovalo.

Když jsem potřeboval skutečně dobrého lékaře, musel jsem si ho složitě najít a dát mu úplatek. Když došly hřebíky a mně zatékalo do stavby, musel jsem dát bokem peníze mistrovi, který mi je přinesl z továrny. Vytvořila se síť a taky představa, že krást ze státního je legitimní.

Jako odplatu za to, co stát dělá nám – kašle na nás, jednak jako jediná šance. Kde jinde sehnat pomoc než za úplatek anebo běžnou drobnou krádeží?

A v této strategii, jak zvládnout všechno kolem nás, vyrůstá nová generace. Ti, kteří se prvně konečně v období skutečné svobody dostanou k obchodu, výrobě a ke státní správě, ale nejen ti, kteří jen trpěli, ale zvykli si, jak to tehdy chodilo, ale především ti, kterým se dařilo jako straníkům, vždy měli nějaká privilegia, dnes změnili stranu a ejhle, mají výhody znovu.

Tak se legitimně a oprávněně vytváří vzor: pozor, kdo je bohatý, ten to musel získat obvyklým způsobem, jako doposud.

A najednou tomu tak není!

Najednou si začneme uvědomovat, že přichází nová generace lidí, která postavila svůj obchod a majetek výhradně na svých schopnostech. Je zajímavé dnes sledovat, jak dlouho bude trvat, než budou mít šanci tím vyniknout.

Protože pokud jim již nepůjde nic nemravného dokázat, pokud opravdu nekradou, nelžou a žijí podle určitých pravidel, jistě se najde něco, prostě cokoliv, co lidem kolem bude vadit. Třeba jak se prezentují, anebo jak vypadají, anebo s kým žijí. Prostě tohle je dar bulváru.

Někdy si ale říkám, jestli spoustě lidí, kteří oběťmi bulváru jsou, spíše nedojde to nejjednodušší, totiž že nejlepší obrana je v tom, že jim taková bulvární pozice vlastně začne vyhovovat. Prostě se identifikuju s nepřítelem, a on přestane existovat.

Popularita

Naučili jsme se vnímat svět známých osobností někdy až nebezpečně špatně. Předně moc informacím nevěříme, a pak, bereme právě tento svět jako umělý. Jako součást jakoby předem připravené reality. A takřka vždy sklouzneme do naprostého omylu.

Někdo je celebritou z povolání třeba proto, že se stal slavný tím, jak imituje kanárka. Nevynechá jediné setkání podobných celebrit a vznikne nepřetržitá show setkávání, kde už máte naprosto jedno, kdo tam vlastně chodí, jen víte, že si ten obličej odněkud pamatujete.

Pak tu máte lidi, ať dělají, co dělají, nemohou nebýt známí a populární. Již jenom proto, že mají tisícinásobně více peněz než druzí, ale také třeba proto, že dovedou v nějaké oblasti tisícinásobně více.

Jenže nejdůležitější zde není ani jedno, ani druhé, ale jak vás média chtějí vidět.

Karle, jak se vyrovnáváš s tím, když tě někdo v médiích označí za hlavního zastánce polygamie u nás?

V současné době nedělám prakticky nic, protože mi to přestalo vadit. Dříve jsem to řešil, ale pak jsem si zvykl a teď už mi je to nějak jedno. Spíš člověku vadí, když někdo plácá nějaké lži, nesmyslné pomluvy. To vadí vždycky. Ale je fakt, že i to mi vadí stále méně a méně. On si člověk zvykne na všechno.

Reagoval jsi někdy na lživou zprávu v tisku, pokud šlo o tvůj soukromý život?

Nereagoval, tím nemá cenu se vůbec zabývat. Naopak, kdybych na to reagoval, tak bych to zbytečně rozvířil… a to nemám zapotřebí.

Ano, ale přešel bys věc tiše, kdyby šlo o cokoliv?

Asi ne. Ona vždycky existuje nějaká poptávka po tom, dozvědět se něco senzačního. Je to asi rok nebo rok a půl, co se kvůli mojí chybě stala malá dopravní nehoda na Smíchově. Ťuknutí aut. S protistranou jsme se dohodli, že přece jen zavoláme policii, i když jsme bývali ani nemuseli. Jenže problémem bylo, že právě policie k tomu zavolala bulvár, což bylo dost nepříjemné. Ještě v kombinaci s tím, že jsem zapomněl, že jsem po obědě měl skleničku, a tak mi naměřili 0,12 promile. Směšná dávka, ale byla to chyba. A v tisku se hned objevily titulky: „Janeček boural pod vlivem alkoholu!“ Na to jsem reagoval. Další média i televize se mnou potom chtěly dělat rozhovor, a tak jsem se k tomu vyjádřil – to, myslím, byla taková dobrá reakce.

Pak jsem taky před časem reagoval na článek jednoho muže v Reflexu. O volebním systému napsal něco, co ukazovalo, že absolutně nechápe, o čem píše. Šlo jen o reakci v dopisech čtenářů, což byla vlastně maličkost.

Jediná větší reakce, kterou si pamatuju, byla asi před čtyřmi lety, kdy jeden politolog z Hradce Králové napsal článek do Hospodářských novin, v němž srovnával Demokracii 2.1 s volebním systémem v Chile. On to bohužel vůbec nechápal, jeho článek byl logický nesmysl. Tak jsem na to reagoval ve stejných novinách.

To je ojedinělé. Lidé většinou reagují na to, co se týká jich osobně, zatímco ty na osobní věci moc nereaguješ. Jenom když tě naštve věcná chyba…

Ano, v podstatě je to tak.

Vraťme se ještě k Demokracii 2.1, protože tato teorie se bude stále proplétat našimi dialogy a má důležité místo jako projekt stejně tak jako doklad o tobě a o době. Kdy a kde přesně vznikl?

Bylo to doma. Jednou po diskusi ohledně volebního systému na právnické fakultě jsem si sedl a uvažoval o tom, co se probíralo. Jeden z účastníků konstatoval, že pokud má člověk (tehdy to byly) dva hlasy, dva mandáty, stejně nic neznamenají, protože každý bude volit jen jednu politickou stranu. Ta myšlenka mě napadla již během diskuze a já si později večer pomyslel, proč nedat voliči více hlasů než jen dva? Aby, pokud chce využít svoji hlasovací sílu, musel volit více než právě jednu stranu, respektive více než dva kandidáty jedné strany. A v ten okamžik mi došla většina souvislostí – to byl objev, heuréka!

Zároveň jsem si uvědomil, že ten projekt má vlastně mezinárodní platnost. Není vhodný jen pro Českou republiku, ale jde o univerzální mechanismus, univerzální volební systém, který na základě efektu více hlasů přinese úplně novou úroveň demokracie!

Kam by ses zařadil, je-li to vůbec možné, na škále od liberalismu ke konzervatismu?

To, kam bych se zařadil, velmi záleží na přesné definici. Ale u většiny definic těchto pojmů bych se přiklonil určitě na liberální stranu ve smyslu, který by byl vymezen především osobní svobodou.

Takže jestli tomu dobře rozumím, je pro tebe klíčová svoboda, která nemá žádné limity ani omezení?

Ano.

Kdybychom pojali svobodu, řekněme z hlediska zákona, pak spočívá v tom, že nejsem omezován a jednám „sponte sua“ nebo na základě nějakého pravidla všeho toho, co je povolené?

Ano. Jednám na základě svobodného rozhodnutí a je samozřejmě jasné, že moje svoboda končí tam, kde začíná svoboda druhého, že nemůžu přílišně omezovat nikoho jiného.

Například taková věc, jakou jsou sňatky homosexuálů. Kdo a jakým právem někomu něco zakazuje? Ještě dovedu pochopit, když někdo argumentuje, že homosexuálové by neměli to či ono provádět způsobem, který u jiného může vyvolat pohoršení, nepříjemný pocit. Třeba u dětí… Tady lze najít nějaké hranice, je možné přihlédnout k argumentům některých lidí. Ale v žádném případě není možné omezovat něčí osobní svobodu. Konzervatismus v tomhle smyslu se mi hodně zajídá. Ten, který upírá svobodu.

Co byla tvoje nejhorší zkušenost týkající se poznání v politice? Co tě nejvíc ranilo, rozčílilo nebo naštvalo?

To byly nejspíš v období, kdy jsem začal víc sledovat politiku a to, co se děje, nějaké korupční kauzy. Konkrétně mě naštval Bém a Opencard. A to už z toho důvodu, že jsem se pro ten projekt původně docela nadchnul. Když se člověk dozvěděl proklamované cíle… Karta, to je super technologie, je určitě dobré užívat takové věci. A pak zjistíte, jaká je za tím špína, svinstvo – to vás dostane! Ten pocit, že jste někomu naletěli. Bohužel bych si vzpomněl na víc takových kauz.

Prožíval jsi něco z politiky jako vyloženě osobní? Zaútočil vůči tobě například někdo nebo snažil se tě někdo nějak ovlivňovat?

Ano, setkal jsem se s tím, když začal fungovat fond proti korupci. Někteří lidé se se mnou scházeli, byli to takoví lobbisti, kteří se mi nějakým způsobem chtěli vnutit. Chovali se slušně, přátelsky, snažili se vytvářet přátelské vazby, což bylo dost osobní. Nenápadné hovory o ženách, o něčem příjemném… Ale pak jsem pochopil, že jim jde spíš o to, jak se mi dostat pod kůži. A já nebyl připraven se jakkoli bránit. Vše jsem považoval za naprosto férové jednání.

Chtěli si tě naklonit?

Naklonit ani tak ne, ale zahrát na přátelskou notu a pak třeba položit nevinnou otázku, jak je to vlastně s tím mým obchodováním. Ano, ti lidé automaticky předpokládali, že za mnou taky něco musí být, nějaká ta špína nebo něco, co není úplně košer. A kamarádům se člověk svěří, že? Chtěli mě tak dostat do svého týmu, tedy týmu těch, co mají sami máslo na hlavě.

Když někdo pracoval na vnitru, brzy poznal, že váha každého policajta je daná množstvím informací, které zase on má na toho druhého. Obchod většinou probíhal ve formálně slušném duchu, jen nenávist byla skryta.

„Já vím to, ty zase ono, přece se nějak dohodneme…“ Prostě jako že jsou kamarádi. Jenže se dalo vycítit, že všechno má svou mez a kamarád je ochoten kamaráda udat. Cokoliv on nabízí tobě, nabízí na tebe druhým.

Jen mě mrzí, že jsem se pak po počátečních dramatických změnách z počátku devadesátých let, co jsem ministerstvo vnitra měl rok coby zaměstnavatele, vrátil ke svému oboru, tedy do oblasti kultury, objevilo se nečekané zjištění. Totiž poznání, jak vypadá situace mezi úředníky, nadacemi, dotacemi a umělci. To pro mě bylo naprosto, ale naprosto největším šokem od počátku svobody. O malinko horší než na vnitru, ale to není podstatné.

Nicméně začal jsem důrazem na jinou oblast: u té policie šlo především o informace.

Ano, to je takový informační trh. Vždycky když na mě někdo něco zkusil, například mě získat, byl velmi překvapen, že jsem řekl ne! Prostě jsem vyvrátil nějaký jeho předpoklad. Možná mi nakonec ti lidé ani nevěřili a považovali to za moji složitou taktiku… Nevím, ale to je jejich problém.

Ano, zažil jsem něco podobného s jednou velmi populární herečkou, jež léta spolupracovala s bývalým režimem a dnes se prezentuje jako prototyp čestného člověka – a já vlastně ji i většinu jí podobných znám jen proto, že si přišli říct o byt anebo o zajištění uměleckého turné v zahraničí. Taky mi nevěřila, že se takové věci už dnes opravdu nedělají. Ale zpět k tvým prožitkům: byl jsi někdy z politického dění kolem absolutním nadšeným optimistou?

Kdo je optimista? To je otázka definice… A nadšený…, z něčeho?

Ano, vzpomínáš na situaci, kdy se ti zdála alespoň jedna strana trochu přijatelná? A která je pro tebe naopak úplně nepřijatelná?

Na nepřijatelnou stranu bych ukázat uměl. Třeba zvolení Klause nebo Zemana jsem vnímal negativně… Ale pozitivní věci bych hledal asi těžko. Nadšený jsem byl, když se rozjelo vyšetřování Nagyové, prostě proto, že se něco hýbe. V té době jsem byl zrovna na konferenci v Řecku, a když jsem se dozvěděl, co je u nás nového, měl jsem radost. Dnes je to však spíše zklamání.

Máš pocit, že v současné době funguje v téhle zemi opravdu plnohodnotná ochrana jednotlivce?

Bohužel neexistuje. Obávám se, že jen teoreticky, ne však prakticky.

Vím třeba o dvou případech z relativně nedávné doby, kdy se vůči naprosto nevinným lidem, kteří měli nějaké prostředky, spolčila mafie, například exekuční, a připravila je o všechen jejich majetek, protože tam figurovali uplacení soudci. To je strašné, taková nespravedlnost. To je úplně tragické! A nejhorší je, že většina těch, kdo o tom vědí, to prostě toleruje. Když si představím, co je podstatou takové nespravedlnosti – že vlastně přijdete o peníze, a ještě vás třeba odsoudí za nic, za něco, co jste neudělal, a to účelově, ne omylem!

Historicky se bohužel stane, že je někdo odsouzen omylem, to nelze nikdy vyloučit, i když se snažíme pravděpodobnost takové chyby minimalizovat, ale zastávám názor, že je lepší propustit někoho bez trestu, než aby byl odsouzen nevinný. Proto mi připadá naprosto otřesné, že může být záměrně nespravedlivě a cíleně odsouzen nevinný chudák!

A právě k tomu vedou účelová spiknutí vlivných skupin, v jejichž zájmu jsou vlastní peníze. To jsou prostě strašné struktury, o kterých běžný člověk neví, anebo pokud se o nich dozví, nebere to vážně.

Máš představu, jak bude pokračovat projekt Demokracie 2.1? Nebo už máš rozpracovaný jiný námět? Mimochodem, připomeňme si pojem 2. 1. a jeho smysl ve světě počítačů. Pokud volíte nějaký software, tedy soubor programů, máte možnost začít základním, někdy označeným, jako např. 1.1. Později potřebuje udělat velký skok a zvolit vyšší a náročnější verzi, no a tou pak je logicky 2.1.

Jiný projekt nyní ne, 2.1 je v současnosti klíčová pro svět. Jak už jsem možná říkal, až Demokracie 2.1 bude rozšířena v mnoha zemích – a už to bude brzy, proces běží –, je pravděpodobné, že se budu věnovat zase jiným věcem, třeba filozofii. A pak bych se chtěl dostat třeba k nějakému výzkumu a tak, ale to je, myslím, ještě otázka minimálně několika let. Je z čeho vybírat.

Mluvíme o popularitě, Demokracie 2.1. je momentálně velkým hitem. A vrátíme se k tomu. Jenže popularita je často dána třeba jen osobní historií, vzhledem. Co jiné tvoje stránky? Lidé si druhé rádi zařazují do nějakých škatulek. Stojí za to se optat na ty alespoň nejzákladnější obliby a preference.

Kterou barvu máš rád, a kterou naopak ne?

Asi to není tak, že bych nějakou barvu neměl rád. Mám rád modrou, takovou tu světlou, oblohovou. A ještě zelenou.

Tak to bys potěšil OMV svou reklamou! A zastánci barvových testů mohou začít pátrat v Lüscherově testu. Jaká kombinace barev je ti nepříjemná?

To nevím, o tom jsem nikdy nepřemýšlel.

Který den v týdnu máš rád?

Všechny.

Vidím, že o matematikovi se toho opravdu nejvíc dozvím jen skrze čísla… Tak tedy, kterou hodinu – číselně – máš nejradši a proč?

12:21 a 21:12. Ze symbolických, matematicko-filozofických důvodů.

A jsme zase zpět u čísel – nechceš to vysvětlit a uvést?

Krátce můžu. 12:21 spojuje dvě z mého pohledu v jistém smyslu nejzajímavější čísla – dvanáctku a dvacet jedničku. A to ještě hezkým způsobem, je to takové symetrické, třeba hezčí než 12:12, a analogicky 21:12, to je zase hezčí než 21:21.

Dvanáctka je číslo, které podle mého symbolizuje stupeň vývoje člověka a lidstva, našeho racionálního myšlení, je to číslo odpovídající platonskému tělesu, pravidelnému dvanáctistěnu zvanému dodekaedr. Dodekaedr podle Platona symbolizuje náš vesmír, na rozdíl od jiných platonských těles, kterých je celkem pět. Třeba dvacetistěn symbolizuje vodu a ta další ostatní živly, oheň, zemi, vzduch.

Číslo jedenadvacet je zajímavé ještě z mnoha dalších důvodů: za prvé je to otočená dvanáctka, za druhé prezentuje 21. století. Pro mě osobně má pak další významy, třeba má význam ve hře Black Jack. Dalším smyslem je: dva jedna, tedy dva tečka jedna, upgrade softwaru, nová verze, přechod na novou hladinu – proto i naše Demokracie 2.1. A v neposlední řadě, což je možná nejzajímavější, dvacet jednička symbolizuje nekonečno, a to z toho důvodu, že dvacetistěn je největším platonským tělesem, pak už žádné neexistuje. A 21 je o jednu více. Dvacet jednička by už byla jakoby koule. Dvacítka, to je symetrický útvar, má dvacet stran, jedenadvacítka následuje – to je pro mě symbol našeho vývoje. V našem prostoru může být zakončena tím symbolickým dvacetistěnem… a to je 21. století. Jak jednoduché!

Máme vyjasněné barvy. Také hodiny našich setkání jsou vždy čímsi velice složitým a výjimečným. Pamatuju si, jak jsme se kdysi, když jsi zakládal nadaci, měli setkat v Nerudově ulici na Karlův návrh ve 13:31. Přemýšlel jsem o tom významu jedné minuty nad obvyklý termín, ale neptal se na něj. Postupně jsme prošli schůzkami ve dvě nula dvě, 14:14, tři minuty před třetí, 16.16, tři nula tři, dvě dvacet plus dva.

Až po jedno pondělí, kdy mi Karel poslal SMS, že odlétá z Paříže a mohli bychom se sejít v Praze kolem pěti hodin. To byl naprostý šok. Jen tak prostě: kolem páté…

Když přiletěl, zeptal jsem se, co se stalo. Pátral, ale na nic nepřišel, pak jsem mu sdělil důvod svých obav: kolem páté… Velmi se omlouval a připustil, že je poněkud utahaný, od té doby jsme se již scházeli v normální hodiny, tedy například dvě na druhou plus dva.

S Karlem sedíme dnes v jeho bytě. Když jsem byl prvně za ním v práci, to bylo ještě na Tržišti, v nadaci RSJ, a mluvili jsme o jeho doslovu k mé knížce, tehdy to byl pro mě velmi milý šok. On tehdy kontaktoval sám nakladatele a toto nabídl. A to jsem od něj nic nežádal, ani sponzora nehledal. A nepotřeboval. Byla to milá práce. Až na to, že se obvykle opozdil, protože skákal z letadla. Je to už hezkých pár let, ale nepřešlo ho to. Dnes chodí všude naprosto včas.

Nejčastěji do restaurací. Obvykle vegetariánských. Další charakteristika. Ale pozor, brzy se ukáže, že nepřesná.

Dovedu si dnes už představit vše z těch míst: bosé nohy, korálky nazdobených obsluhujících v počínající zimě na studené kamenné podlaze, trochu máte pocit viny v tom prostředí. Ale posezení stejně dobré, jako ve zcela nezařaditelné, ale velmi milé restauraci s méně alternativními prvky, na Vinohradech, kterou vlastní z části.

Setkávání se v práci se změnilo, když se po dlouhé době přestěhovali do vilky pod Hřebenkami. Krásná prvorepubliková stavba, pod okny zahrádka se spoustou skalniček a jen minimem trávníků, tohle jsem si pamatoval z dětství. Ale dům, jakkoliv velký, byl najednou pro všechny poměrně těsný. Totiž, on tu každý skutečně něco dělal. Většinou hlasitě.

Zvláštní, když si najednou uvědomíte, že všichni ti lidé mají něco společného, totiž že všichni jsou zhruba stejně staří, vlastně mladí. Těžko tipovat. Nemám na to odhad. Asi jako Karel, když jsme mluvili o odhadech na první pohled. Že by si vzal spolužáky? Neptal jsem se.

Problém nastal, když jsem se tam loni pokoušel nahrát první z našich kapitol rozhovorů a prostě jsme nenašli jediné klidné místo. Oba nás napadla automaticky zahrada. Měl jsem chránič proti větru na čtyřkanálovém směrovém nahrávacím zařízení, ale přesto jsem to vzdal. Nikdo netuší, jaký je ve skutečnosti randál kolem nás v tiché vilové čtvrti. Doma!

To je pro Karla relativní pojem a je na něm, kdy který ze svých skutečných domovů odhalí.

Tam, kde je teď nejvíce doma, se mu dostanete rovnou do obýváků. Jenže…

Není to tak jednoduché. Vlastně to vůbec není jednoduché. Vlastně, vůbec se tam nedostanete.

Když jsem tam šel poprvé, nemohl jsem si vzpomenout na kombinaci čísla a písmen na zvonku. Hmm, zvolal jsem nakonec s pocitem hlupáka mobilem. A za chvíli znovu, protože u dalších dveří to zase bylo jinak. Jakmile jsem ve výtahu přestal být schopen na naprosto hladké ploše skla najít tlačítko s označením nějakého patra, začal jsem šmátrat, jako to dělával náš křeček na skle akvária. A ono se něco stalo a já dojel právě do kuchyně.

Venku foukal příjemný pozdně jarní vítr a Karel po hledání správných tekutin, vodu mně a nějakou exotickou ovocnou šťávu jemu, navrhl, abychom šli na balkon. Nádherný výhled a příjemná křesla mě nadchly. Ale oba jsme si uvědomili, co citlivý mikrofon bude čekat. Tak jsme se v půli cesty vrátili zpět, vlastně k sedacímu koutu u kuchyně.

A tak si vlastně uvědomuju, že většina našeho rozhovoru se nakonec odehrála u Janečků v kuchyni. Na tak populární osobnost velmi všední místo. Ale krásné.

Uměl bys definovat, jak to vypadá, když máš radost?

To je běžná součást mého života. Já mám většinou radost. Právě teď jsem asi tím nejšťastnějším člověkem, jakým jsem kdy během svého života byl.

Je to radost vnější, nebo vnitřní? Přichází náhle? Probouzíš se s ní? Nebo s ní usínáš?

Vnitřní. Řekl bych, že je taková setrvalá. Záleží na tom, jak se probudím.

A je to vleklá radost v dobrém slova smyslu?

Ano. Já tolik neprožívám nějaké momentální, chvilkové emoce, něco značně krátkodobého.

Ne emoce, ne afekty, ale delší prožitek. A z opačného hlediska? Je vůbec něco, co v tobě vyvolává vztek?

Dnes už asi ani ne. Dřív mě rozčilovalo, když jsem se dozvěděl nějaké stupidity z veřejného života, co někdo vyvádí, jako kradení, lhaní, prostě špatnosti. Výjimečně mě dovedly vyvést z míry i některé osobní věci. Ale postupně mě rozčilovat přestaly.

Ale asi člověk nepoleví zničehonic. Pokud si pamatuju, je to tak tři roky, to jsi měl období, kdy jsi často psal o „zlojedech“ a nemyslel jsi to vůbec smířlivě.

Ano. Ale pokud jsem psal o zlojedech, ještě to neznamenalo, že bych na ně byl nějak naštvaný.

Existuje vůbec nějaký typ lidí, kteří ti vyloženě vadí nebo ti jsou nepříjemní? A naopak, kteří lidé ti povahově vyhovují víc než ti ostatní?

Já se snažím k lidem přistupovat s nadhledem. Ale ano, určitě je mi nepříjemné, když je někdo podlézavý, když cítím nějakou faleš. Lidé otevření, upřímní, kteří žijí v pravdě, ti dokázali pochopit jednoduchou věc: že člověk je šťastný, když dokáže dělat šťastnými druhé. A takových je čím dál tím více. To jsou samozřejmě lidé, kterým člověk může dát důvěru.

Máš rád Vánoce?

Nijak zvlášť.

Co myslíš, co může člověka v období Vánoc těšit, a co mu naopak může vadit?

Je to takové významné období. Vánoce jsou fajn. Spoustě lidí přinesou asi radost, ale já osobně tím, že jsem spíš matematický typ, nejsem schopen spousty s nimi souvisejících praktických věcí. Například nerad nakupuju dárky a ani je nijak zvlášť rád nedostávám. Takže z toho „dárkového“ hlediska to pro mě až tak důležité není. Ale samozřejmě pro děti jsou Vánoce skvělé.

Pomineme-li Vánoce, které období v roce máš nejraději?

Rád mám léto, pozdější jaro, ale i zimu kvůli lyžování.

Máš radši teplo, nebo zimu?

Myslím, že oboje. A oboje může být i nepříjemné. Méně příjemná je mi ale asi velká zima.

Jsi vegetarián? Nebo si jen občas dopřeješ bezmasé jídlo?

Já nejsem vůbec vegetarián. Nikdy jsem nebyl. Ale snažím se žít maximálně zdravě, v tomhle jsem zodpovědný, a určitě není dobré jíst masa moc. Jím obecně kvalitní jídla, a když jsem v restauraci, kde nejsem o kvalitě přesvědčený, dám si raději vegetariánské jídlo. Rád chodím na vegetariánské obědy.

Ale k té popularitě. Nikdy nezapomenu na jeden z prvních obědů s miliardářem. Tehdy jsme se sešli právě poprvé na oběd ve vegetariánské restauraci na dvorku starého pražského domu na Malé Straně. Je hloupé přiznat, že dodnes nedovedu zapomenout na čočku, kterou servírovali úžasným způsobem. Probírali jsme různá témata a pili zvláštní sladké šťávy a já měl klasický pocit kombinace jakési viny, když přijdete někam, kam vlastně nepatříte, a nadšení, kterým vás nekriticky tento nový svět zaplaví.

Kolem létaly vosy na zbytky sladkých šťáv a mě mrzí, že si nepamatuju, jestli Karel je typ odhánějící, zabíjející, anebo obecně teoretizující na téma vos. Ptát se ho nějak nechci. Sám jsem typ pasivní, který vosy moc nevnímá, ale nevím, jak to tehdy dopadlo.

Podstatné je, že Karel se neprojevil jako klasický vegetarián, který se vyznačuje na prvním místě tím, že vám nejpozději do deseti minut sdělí, že je vegetarián a ihned začne obranně argumentovat proč.

Takhle se vegetarián nechová. On jedl s chutí a s nadšením, nikoli z přesvědčení…

Nicméně podstatné bylo, že jsem ho chtěl na oběd pozvat a sebral jsem se nenápadně a šel platit. Ale ouha! Nešlo to, protože Karel měl předplatné!!!

Takový lísteček, kde mu za každý oběd procvaknou jednu dírku.

Smál jsem se tomu a dlouho na to nezapomenu. Takhle jsem poobědval s miliardářem, a procvakli nám dírku. Fakt mě to nadchlo.

Konečně se s někým dalo obědvat v klidu, uvolněnosti a v pohodě!

Vím, že ti nechybí vášeň k jídlu. Co ti chutná nejvíc?

Rád si pochutnám na kvalitním a dobrém jídle. Mám rád třeba steak, ale jinak nejsem zvlášť vyhraněný. Chutná mi asi víceméně všechno.

Abstinent nejsi? A piješ radši ve společnosti, nebo sám?

Nejsem abstinent. Piju víno, bílé i červené, a když už, tak nejraději slámové nebo ledové. Sám určitě ne.

Jaké umění máš opravdu rád?

Hudbu.

Jaký typ hudby? Umíš hrát na nějaký hudební nástroj?

Rád si občas poslechnu vážnou hudbu. Taky rád tancuju. Hodně rád. Na žádný hudební nástroj hrát neumím.

Odkdy tancuješ? Od mládí?

Tancuju jen amatérsky, prostě mě to baví.

Jaký druh umění tě naopak neoslovuje nebo se mu záměrně vyhýbáš?

Takové umění asi neznám…

Jak nejraději trávíš volno?

To je jednoznačné: volno naplňuju tak, že trávím čas se svojí láskou.

A další aktivity, kterými vyplňuješ volný čas?

Určitě sportem, skákáním s padákem a dalšími. Prostě aktivním životem.

Když jsi byl malý, měl jsi nějaké koníčky? Cos rád dělal?

Rád jsem pozoroval mravence.

To je zajímavé, co tě na nich tak fascinovalo? Je to velmi samotářský koníček, od hmyzu se toho moc čekat nedá.

Mě fascinovalo, jak si dělali ty cestičky, ohromovalo mě, jak jsou pohybově nadaní. Dával jsem si je do kyblíčku, oni vylézali a já je pozoroval, jak řeší problém a tak…

Byt, kde sedíme, musel zařizovat profesionál. Ale i to jsem ponechal mezi nedotčenými tajemstvími a neptal se.

Teprve po nějaké době vám dojde, že zatočíte-li kousek stranou a jsou tu další vnitřní schody a přibyde patro. Stěny kryjí poličky a dekorace. V rohu stojí lev.

Hodně veliký. Opravdu, až moc velký. Netváří se ani nadšeně, ani vesele.

Ptám se Karla, zda ho někde zastřelil, anebo koupil. Odpovídá, že dostal. Tato varianta mě velmi potěšila a na zvíře si trochu zvykám.

U sedacího koutu je velké nástěnné terárium. Běhají tam baziliškové. Na tom je nešťastné jen to jméno, jinak stěna je to naprosto úžasná. Dívám se na ně, jak si suverénně vykračují po tenkých větvičkách keřů a občas něco slupnou. Nevím, jestli bych je měl chuť pochovat. Tím větším šokem pro mě je, že moje žena si je ochotná je nechat položit do vlasů a strašně se tomu směje. A to na cestách musím okamžitě vyběhnout a někam z cesty jí dát broučka.

Nejvíce mě zajímá, co ta zvířata jedí, nesmím zapomenout se na to zeptat.

Jak bys popsal takový svůj současný obvyklý den?

Obvyklé je, že ráno vstanu a dám si snídani.

V kolik hodin?

V 7:42. Dám si snídani a pak jdu na trénink, vrátím se z tréninku a následuje většinou nějaký pracovní oběd, potom odpoledne schůzky – a večer to pokračuje. Někdy až do noci.

Jak moc spíš?

Já bych řekl, že tak normálně, ne nějak moc, ale se spaním potíže nemám.

Jak si představuješ ideální soukromí?

To, co si teď představuju jako ideální soukromí, je vila, kterou rekonstruuju v Dobřichovicích.

A vadí ti, že se tam pohybují cizí lidé, kteří se starají o údržbu, což vila určitě vyžaduje?

S tím se člověk prostě musí smířit… Myslím si, že řešení je v tom, když ti lidé chodí v nějakých stanovených časech, a ne třeba o víkendech a večer. Je třeba to mít nějak optimálně časově rozložené.

Když už známe tvou představu ideálního bydlení, jakou značku auta máš? Já osobně jsem si myslel, že bílý SUV mercedes…

Ne, mám Subaru STI, sportovní, a pak taky červené Ferrari.

Z toho vyplývá, že inklinuješ spíš ke sportovním autům. Takže kombi sis pořizoval z praktických důvodů?

Ano. Kvůli holčičkám, kvůli dětem. Občas s ním jezdím, občas ho někomu půjčím. Nejvíc teď jezdím v Subaru, to je super.

O jeho kvalitách nepochybuju, ale překvapuje mě, žes vybíral podle výkonnostních parametrů, nikoli emocionálně…

Odborníci ho hodnotí skvěle, má perfektní jízdní vlastnosti a poměr cena – výkon úplně nejlepší.

Vraťme se k domovu. Jaké místo je pro tebe ideální k bydlení?

Takové, kde člověk bydlí dlouhodobě. Takové je ideálním místem a domovem. Já si myslím, že to, co budujeme v Dobřichovicích, by mohlo být takové ideální místo. Krásný dům, světlý, z pokoje se dá vyjít na terasu, velká okna... Je tam krásná zahrada, dům leží na vrcholu kopce, ze zahrady můžeš vyběhnout do lesa – to mi připadá hodně dobré.

Jsi tedy ten typ člověka, který upřednostňuje zázemí blízko přírody? Netoužíš po supermoderním bytě ve dvacátém patře?

Ne, s rodinou bydlím radši takhle, rozhodně.

A co mimo domov? Jaký v tobě vyvolá pocit, když se ocitneš mezi úplně cizími lidmi?

Dřív to bylo jiné, býval jsem nervózní, ale dneska už to tak neberu.

Tím chceš říci, že si člověk zvykne na všechno?

Ano a přijde mi to fajn. Je příjemné, když člověk třeba mluví – a najednou vidí odezvu úplně cizích lidí, to, že je to zajímá – to je příjemné, ano.

Nejsi tedy ten typ, který má takovou trému, že se vyhýbá projevům na veřejnosti? Spíš z toho máš radost?

Ano. Ale dřív jsem míval trému.

Jaká forma komunikace je ti bližší – psaná, nebo mluvená?

Spíš asi mluvená, já ani psát moc neumím, jen na počítači.

Jsi typ, který rád telefonuje?

To bych neřekl, že rád telefonuju. Dokonce jsem jeden čas telefonoval velmi nerad, i když teď už mi to vadí míň. Třeba Skype je fajn, ale nejsem typ, který by vyloženě rád telefonoval.

A když jednáš s lidmi, jaký z nástrojů komunikace je ti nejméně příjemný? Kdybys měl na výběr telefonování, psaní, osobní rozhovor…

Psaní – to není efektivní, zabere nejvíce času. Ale zase jako forma komunikace s více lidmi může být i psaní efektivní…

A nakonec, Karle, co tě v životě zaručeně rozesměje?

Co mě rozesměje? Když se bavím s fajn lidmi, se svojí láskou. S tou se smějeme hodně často.

Je něco, na co ve svém životě teprve čekáš, nějaký sen?

Z globálního pohledu čekám na jistou obnovu, o které jsem už mluvil a která vlastně teď přichází a bude extrémně intenzivní, na to se těším.

III. část

Lásky

Od té doby, co se Karel Janeček objevil na veřejnosti, je jedním z nejpopulárnějších objektů bulvárního tisku. Je samozřejmě především velice bohatý, navíc zároveň něčím extravagantní, přitom ale nečekaně skromný, až plachý. Tento nesoulad jako by přímo provokoval k objevování afér. A tématem, na kterém si bulvár skutečně smlsne, se stanou Karlovy lásky a vztahy, zvláště jeho údajná polygamie. Zajímavé je, že ho to nechává zcela chladným.

Karel a jeho lásky. Strašně komplikovaná věc. Myslím si, že bude rozumné, když kolem některých věcí zůstane trocha tajemství…

Představuju si toho introvertního chlapečka, který přes dioptrické brýle kouká ven z okénka autobusu a přemýšlí o svém největším štěstí – pojede na matematickou olympiádu! Ne, není zakřiknutý – vždyť je prvorozený, nejstarší ze čtyř dětí, ve škole bez problémů. Jen jeho záliby se redukují na jednu jedinou. A vnitřní svět je mu více než všechna zábava kolem něj.

Pak přijdou letní tábory a v podstatě drsný život mezi dětmi, které nemají daleko k šikanování.

A potom zvrat, malinko jako v pohádce: švarný princ přijede na bílém koni. Nemá nejmenší nouzi o přízeň žen a dívek a svět mu leží u nohou, může si vybírat, co se mu líbí, co by rád, a co ne.

Jenže tomuto triumfálnímu příjezdu ke dvoru samozřejmě předchází obrovská dřina. Protože jedině práce a její výsledky přinášejí volnost, možnosti, šanci cestovat, něco dokázat. Zatímco většina lidí celý život na něco čeká, aniž by hnuli prstem, Karel Janeček nepromarnil jedinou příležitost! A začíná vskutku velkolepě, svou prací, která jej nadchne jako veškerý smysl činnosti, přímo žije.

Cesta do USA asi nemusela být nějaké větší překvapení: o něco větší a hezčí dvůr jedné univerzity při menším městě. Dá se tu nerušeně vydržet bez pohybu mimo campus. Jenže naučit se hrát karty, pak je programovat, a nakonec dojít do kasina a umět tam vyhrát, to znamená: být lepší a mít dokonalejší paměť než hra, která nad námi vyhrává, není to podvod. A ani to není trestné, jenže to „kazí kšeft“, a tak je třeba spolknout, že vás odněkud vyhodí.

Já nevím, jestli bych někdy šel do kasina. Asi ano, protože by mě moc zajímalo, jak to vlastně vypadá. Jedinou představu mám z Dostojevského Hráče.

Bezpochyby ale bude spousta lidí, pro které to bude důvod k odsudku.

Přemýšlím, co na to říci. Není vůbec složité odpovědět: je to jen a jen věc Karla, a nám je houby po tom, pro co se rozhodne. Vždyť, kdo jsme my, abychom to soudili.

A tak najednou se nově utvářející osobnost pořádně zdrsní, ale udrží si všechna předsevzetí zásadních životních férovostí. A pak je tu první vážný vztah, který končí svatbou a první miminko.

Když o tom Karel mluví, vždycky se dívá někam do dálky, mluví velmi citlivě a není do něj moc vidět.

Nakonec jsou zde dvě děti, holčičky, a Karel je s nimi vlastně každý víkend. Samozřejmě že by raději chtěly tatínka doma. Tohle není harmonický happyend, ale je to v mezích možností pro ně pro všechny dobrá doba.

Karel dnes čeká brzy narození chlapečka, ale připouští, že to není podstatné. Že by bral i holčičku.

Nikdo nastávajícím otcům nevěří.

Jenže to pořád není všechno. Mezi tím pobytem v USA, pak stěhováním rodiny do Salcburku, romantické měsíce, a pak nakonec velký úspěch v podnikání, ale nutnost vrátit se domů…

Tady někde probíhá velmi dlouhá doba plná změn.

Konec krásného, divokého, drsného i romantického života po USA a Evropě, opět práce a pro změnu, zase práce, jenže poprvé na svém.

Pak přijdou úspěchy. Bez velkého nervování.

Jo…, nervování. Karel pro to moc dimenzi nemá. On si prostě přetlumočí a vysvětlí jakoukoliv situaci. Nějak na to má. Vnitřní klid a vlastně až neschopnost nechat se něčím vykolejit. Jo, to se tak někomu daří v klidu a pohodě řešit životní problémy.

Prostě chybí přecitlivělost, napětí, obavy, závislost a strach. Jenže lidský vztah není jen idyla, ale taky možné ohrožení, anebo jeho ztráta. Ale to Karla nedovede tak úplně vykolejit.

Jenže.

Jenže stejně tak ho nedovede vykolejit, když „vykolejí“ on sám a vztah prostě pro něj z nějakého důvodu zanikne.

Jako by pokýval hlavou a přijal novou realitu. No jo. Jenže co ten druhý ve vztahu?

Karel je mimořádně férový chlap, který nelže a nevymýšlí si nesmysly, aby obhájil sebe sama. Žije možná trochu příliš logicky, ale vždycky férově. A tak všechno říká na rovinu.

Je to dobře, anebo špatně? Nevím. Bude to jedno z dalších tajemství Karla Janečka.

A tak se rozhoduje naprosto přesně svoji vizi popsat a přiznat, že není schopen garantovat dlouhodobý vztah. Jak o tom mluví jinde, chce, aby ta, která s ním do vztahu vstupuje prostě férově, věděla, co může čekat. Je to dobře? Anebo je to jen preventivní výmluva? Anebo vlastně trochu i zneužití počátku vztahu, kde člověk prostě doslova zahoří a vzplane a souhlasí snad se vším? Nevím. Zase jedno z tajemství.

Proč to nastává?

Upřímně řečeno, je to jeho osobní věc, řekl bych si.

Jenže časopisy zajímá toto téma na prvním místě. Co však zajímá časopisy, není složité odhadnout a nic to neznamená. Jenže Karlovi taková popularita vcelku nevadí. Taky proč. On si žije tak, jak si žít chce, a nemá potřebu něco obhajovat a vysvětlovat.

Jo. Opravdu nejsme mravokárci. Kolik lidí žijících jinak a s jinou vizí úplně odlišných hodnot života nám vadí čistě jen proto, že nám jdou čímsi vnitřně na nervy?

Jedna zajímavá psychologická teorie říká, že máme tendenci považovat za sympatické a vnitřně příjemné ty lidi kolem nás, kteří mají s námi nějakou podobnou vlastnost, která se i nám velmi líbí.

Jenže vnitřně nesnášíme ty lidi, u kterých naopak cítíme s námi opět velice shodnou vlastnost, která se nám ovšem nelíbí, anebo ji tajíme.

A tak je především zajímavé pozorovat, jak nám v našem okolí, stejně jako v televizi, na politické scéně nebo ve filmu, jdou na nervy, těžko říct proč, lidé, kteří mají přesně to, co představuje náš osobní problém, a jsou stejní…

Tak dříve, než nám začne lézt na nervy ten nebo onen, začněme úvahou, co s ním asi máme společného.

A tak si uvědomuju, že když jsem začal o Karlovi psát, tak mi moc neleželo v hlavě, co psát o jeho vidění osobních vztahů, které nejsou tolik ani neschopností vydržet v jednom vztahu, ale více nadšením pro pocit možnosti a jakési „svobody“, kde prostě najednou nový vztah přece nemůže být nějak odmítnut. Bez ohledu na to, že mám rodinu a děti.

A tady stojím a cítím, že s tím nemůžu souhlasit, ale že se nedá nezeptat, ale nikoli komentovat, co se má, anebo nemá. Kdo může u sebe najít tu odvahu posuzovat druhé? Je to další z Karlových tajemství, na která má právo.

A jsem vděčný, že zas on mě toleruje i po mých 39 letech soužití s jednou partnerkou.

Velmi často figuruješ v časopisech a vystupuješ v televizi, a to v mnoha rolích – jednak jako bohatý playboy nebo svůdce žen, jednak jako vědec, politik nebo představitel velmi vlivných nadací. Která z těchto rolí je ti nejbližší?

Tak samozřejmě svůdce žen. Vážně. A další je role autora projektu Demokracie 2.1, vizionáře, který vnímá, dovede odhadovat a modelovat energie ve společnosti, sledovat, kam se vyvíjejí a co je potřeba udělat. O tom právě Demokracie 2.1 je. Tato role je mi ve skutečnosti nejbližší, ale to, že se líbím ženám, je pochopitelně také velmi příjemné.

Kdy se u tebe začaly projevovat sympatie k ženám, první vztahy, které jsi bral vážně? Proč jsi byl dlouho sám?

Já jsem byl totálně „busy“. Školy, později ještě kuponová privatizace, začal jsem podnikat… To bylo v sedmnácti osmnácti, hned po revoluci. Mojí první brigádou byl prodej zmrzliny na Karlově náměstí, potom jsem chvíli prodával jako kamelot na Hlavním nádraží a pak jsem začal distribuovat knížky, k čemuž mě přivedl můj spolužák Dan Kratochvíl. V roce 1995 jsem pak odjel do Ameriky, podařilo se mi získat stipendium – to byl pro mě splněný sen, největší věc! Už od páté třídy jsem se učil angličtinu a docela mě bavila. První rok v Americe jsem byl sám, ale druhý už se svojí holkou. Dostal jsem se tam na výměnný program, měl jsem volbu předmětů, něco bylo doporučené. Já jsem si to zvolil tak, že jsem tam zůstal ještě další rok, a udělal jsem MBA, to bylo docela efektivní.

Jaký typ žen tě přitahuje?

Chytré, sportovní, krásné postavy, určitě něžné.

Mluvíš o chytrých ženách. A co rozumné a dominantní ženy?

Neměl jsem příležitost poznat se s dominantními ženami. Dovedu si představit, že do jisté míry by mě to mohlo bavit, ale spíše se domnívám, že by mi to asi vadilo. Pro osobní život, pro dlouhodobý vztah to není ideální.

V řadě rozhovorů v novinách ti je přisuzována role nikoli pouze praktikujícího, ale přímo ideologického zastánce mnohoženství. Na druhé straně jsi slíbil své manželce jistou dobu věrnost…

Ano, to je pravda. Jasně jsem řekl, a co jsem slíbil, to rozhodně dodržím, že své ženě budu rozhodně věrný v těhotenství a určitě i nějakou dobu po tom, co se narodí miminko, což ale neznamená věrnost na celý život. Pokud si někdo myslí, že jsem nějaký aktivní zastánce mnohoženství, tak to je nesmysl. Nejde mi o mnohoženství, já jsem zastáncem svobody a toho, aby si každý žil, jak cítí, tak je to dobře. Nikdo se nemusí cítit svázán společenskými předsudky.

Zkus to popsat víc z pohledu svého pojetí svobody.

Moje stanovisko obecně je svoboda. A svoboda znamená, že jakákoliv regulace nebo zásahy, které kohokoliv omezují, musejí být jasně odůvodněny a musejí existovat racionální důkazy, že jde o nezbytnou věc. Ne naopak. Ne tak, že zavedeme regulaci a pak se dohadujeme, jestli náhodou není špatná. Musí to fungovat opačně. Když chceme někoho jakýmkoliv způsobem omezovat, tak musíme dokázat, že to omezování je správné. To platí ze všech možných pohledů.

A teď z toho osobního: to, že někdo má třeba milenku, nebo klidně i pět milenek, či zastává takzvanou polyamorii, přece nelze žádným způsobem kritizovat, nebo dokonce považovat za neoprávněné! Existují lidé, kteří žijí v komunitách a vzájemně spolu sdílejí všechno možné, a je to jednoznačně jen jejich svobodné rozhodnutí. Nebo třeba homosexualita – je absolutně scestné jakkoliv omezovat nebo diskriminovat homosexuály či lidi jiných preferencí.

Samozřejmě svoboda jednotlivce končí tam, kde začíná svoboda toho druhého, ale pokud chceme někoho omezovat, musíme pro to najít platný argument a ten argument musí jasně dokázat, že ten někdo škodí někomu jinému.

Já osobně jsem přesvědčen o tom, že většina lidí – ale to je čistě můj názor –, mezi něž se rovněž počítám, nedokáže být celý život věrná, milovat se pouze s jedním partnerem. Což vůbec není v rozporu s tím, že mám Mariem, že je moje jediná žena a skoro jistě jí zůstane – v tom nevidím konflikt.

Nemůžu si pomoci, ale nejméně jedna zásada mluvící proti tomu, mi přijde poměrně jednoznačná: nemáš pocit, že v tom je trochu sobectví?

Člověk si najednou osvojuje právo především vůči sobě, ale pomíjí, že v tom vztahu je nutné, aby byli oba dva stejného názoru?

Určitě ano. Proto když chce člověk s někým žít, musejí si oba vzájemně ujasnit svá stanoviska. A pokud je druhý člověk přesvědčen o tom, že správná je monogamie, pak se pár musí domluvit. Obvykle jeden, ten, který své přesvědčení považuje za méně důležité, ustoupí. Pokud mu to nevadí, je to v pořádku, jde o svobodné rozhodnutí. Anebo se prostě dohodnou jinak, ale vždy je to věc vzájemné otevřenosti a domluvy, k níž je rozhodně zapotřebí rozhodnutí obou dvou.

V žádném případě pro mě není argumentem například to, že třeba v křesťanském Desateru stojí „nesesmilníš“ nebo že „naše kultura je historicky jiná“. Podle mého názoru žijeme v době svobody, v moderní době, kdy není dobré se v tomto smyslu omezovat nebo prostě argumentovat minulostí, tím, co je zvykem. V moderní době a globálním světě by propojení v tomto smyslu mělo být skutečně svobodné. Jediné, co by nás mělo omezovat, je právě svoboda druhých. A respekt k ní.

S ženou se na tomto shodujeme, což je naprosto skvělé, ale dovedu si představit, že existují páry, které by se prostě shodnout nedokázaly. To je potom samozřejmě těžká situace, kdy si může jeden říct, že tomu druhému bude lhát. A nemyslím si, že to je dobré. Mnohem lepší je říct si vše hned na začátku a budovat vážný vztah a rodinu s někým, s kým se shodnu.

To je hodně kontroverzní přístup. Ale podstatné je, co říkáš o lži. Myslím, že lež je jedna z nejzhoubnějších věcí nejen v jakémkoliv vztahu, ale v mezilidských kontaktech vůbec. Přestože tvé stanovisko úplně nesdílím, tvůj názor respektuju a musím se zvědavě zeptat, jak se díváš na lidi, kteří jsou monogamní. Může to narušit tvůj vztah k nim?

To vůbec. Já respektuju, že jsou lidé, kteří jsou monogamní – třeba můj velmi blízký přítel a kolega je jedním z takových lidí. Vnímám to tak, že je chyba, pokud člověk sám sebe přesvědčí o tom, že chce být monogamní, ale ve skutečnosti tomu tak není. A pak se třeba trápí.

Takže v takovém případě to vnímáš jako faleš?

Je to faleš a není to dobře. Jsou ale lidé, kteří vztah s jedním partnerem prožívají pozitivně, jako třeba ten můj kamarád. Pak vím stoprocentně, že je to naprosto v pořádku, že ten člověk to tak chce, že mu to vyhovuje, že je v tom rád. A to je něco obdivuhodného.

To tedy znamená, že je z obou stran zapotřebí respekt. A když vznikne hluboký vztah, ale jeden z partnerů nesouhlasí s představou volného vztahu, dá se pak takové skutečné zamilování pojmout jako domluva a lze z něj vycouvat?

Co to znamená – nesouhlasí? To je, jako když někdo rád lyžuje, miluje hory, a někdo naopak nemá rád zimu a na hory nejezdí – to pak není ani tak otázka nesouhlasu jako prostě jiného životního stylu, jiných preferencí. A život toho druhého musíme respektovat.

Skoro bych řekl, že lyžování je záliba, kdežto lidské založení, které určuje vztahy, je součást osobnosti. V tom případě se to nedá srovnávat.

Máš pravdu, to přirovnání je trošičku posunuté, ale i tak to se vztahy může být… jako se zálibami. Partneři mohou mít rozdílné životní preference, stejně jako někdo může být vášnivý hudebník, zatímco druhý se hudbě vůbec nevěnuje, a stejně tak mohou být přátelé, vzájemně se respektovat.

Asi obecně existuje určitá tendence oddělovat nějakou charakteristiku od zbytku osobnosti, pokud nám oboje totálně nesplývá. To jsou ty případy, kdy člověk slyší: „On je to katolík, ale jinak normální člověk, nebojte se.“ Nebo kdy někdo prohlásí: „Ten či onen je homosexuál, ale jinak skvělý kamarád.“ Prostě lidé potřebují vždycky oddělit nějakou charakteristiku od zbytku osobnosti, pokud oboje nesplývá absolutně.

Přesně tak. Už to, že někdo má potřebu něco takového říci, ukazuje na netoleranci a jistý předsudek. Protože je přece jedno, jestli člověk, kterého respektuju, je homosexuál, anebo ne. Mně osobně je to jedno.

Ale ještě se vraťme k jedné důležité věci. Když řekneš, že pro tebe po dobu těhotenství partnerky nevěra nepřipadá v úvahu, tak se tím vlastně dopouštíš neprincipiálního počinu…

Ne, nedopouštím. To dělám čistě proto, že miluju svoji ženu. Je jasné, že doba těhotenství je extrémní. Žena je citlivá, pohrávají si s ní hormony a tak. Takže pro mě absolutně nepřichází v úvahu dělat cokoliv, co by ji mohlo jakýmkoliv způsobem zneklidnit nebo ranit. Je to úplně zbytečné, vůbec to za to nestojí. Někdo to může vidět jinak, například zastánci polyamorie… A pokud to vidí oba partneři stejně, pak je to naprosto v pořádku. Nicméně já na to mám jiný názor.

Já si přímosti a otevřenosti velmi cením, proto na to reaguji. Kdy ale po tom období respektu a čekání přijde den, kdy se to zlomí?

To nevím. Skoro jistě to nebude v šestinedělí, ale tady nelze dost dobře stanovovat pevnou hranici. Nějaké minimum se stanovit dá – těhotenství a šestinedělí třeba... Ale říct si, že dva měsíce po narození dítěte zahnu, a klepat se na to, to ne.

Co dneska dělá nebo čím se zabývá tvoje bývalá žena?

Moje žena se stará o dcery, samozřejmě. Zkoušela nějaké podnikání, ale to jí moc nevyšlo. Upřímně teď nevím, čím tráví nejvíc času, ale hodně cestuje s dětmi a také se zabývá uměním. A už nepodniká.

Byli jste spolu dlouho. Zažil jsi i v rámci tohoto prvního vztahu něco jako nevěru? Stalo se ti, že ses do někoho zamiloval?

Zamiloval… a byl jsem přitom ženatý.

Je to hodně dávno? Jak dlouho jste v té době byli se ženou spolu?

Je to dvanáct let. Se ženou jsme byli šest let.

Nový vztah tedy nevznikl v důsledku rutiny v tom stávajícím, z pocitu ztráty náklonnosti či lásky k tomu druhému, ale proto, že tě okouzlil někdo jiný?

Taky, ale je pravda, že jsem hledal nějaké dobrodružství. Já jsem nikdy nepřistupoval ke vztahu tak, že člověk by měl být věrný. Věděl jsem, že asi nikdy věrný nebudu.

A tvoje žena to věděla nebo tušila?

My jsme se o tom moc nebavili. Když se na to přišlo a všechno se zjistilo, tak se nechtěla smířit s tím, že budu chtít mít milenky. Tu skutečnost, že jsem měl vztah s jinou ženou, prostě nechtěla přijmout. A já zase nechtěl ten vztah ukončit.

Mnohokrát se pokouším na Karla jemně, leč vytrvale zaútočit, co se týče podstaty jeho četnějšího střídání partnerek. Jenže čím celé s ním mluvíte a čím déle ho znáte, cítíte, že to není věcí náhod a lehkomyslnosti.

A vůbec už to není nějaká abnormita ženoucí člověka kamsi za nejasným libidem. Naprosto ne.

Míval jsem na filozofické fakultě jednoho kolegu erotomana. Taková směs neuvěřitelné zaujatosti, až neurotičnosti, chtíče a dřiny. Ten se mi jednou svěřil, že jeho největší životní frustrací bylo, když navštívil tehdy na spartakiádě cvičení dorostenek, a pochopil, že nikdy, ale skutečně nikdy se mu ten jeho životní sen při tisících účastnících, prostě již jen technicky, nemůže splnit.

Je snadné volit slova, která bulvár miluje. U Karla se volí pojem polygamie. Jenže ono to tak není.

Čím dál tím více si představuju obraz jeho přítelkyně Jindřišky, kterou nechá nastoupit do tramvaje, ale on sám zůstane venku. Proč? Protože to neumí pravdivě a férově vysvětlit, ale cosi v něm je silnější. Prostě se zamiloval. A znovu.

Jenže tu něco nefunguje. Snaží se, ale nefunguje to jinak.

Má to být obhajoba, anebo odsudek? Ne. Od toho jistě budou jiní.

Já jsem tu jen, abych to co nejpřesněji zachytil.

Přesto přese všechno ses pořád ze všech sil snažil držet rodinu pohromadě. S manželkou jste byli pořád spolu.

Naše rodina fungovala dobře, to bylo snad v pořádku. I když jsem měl občas nějaké milenky. Ale pak začalo jít do tuhého, když moje žena zjistila, že mám vážný vtah, a chtěla, abych ho skončil. A já zase trval na tom, že ho neskončím, že se té druhé ženy prostě nevzdám. Takže začala trvat na tom, že se musíme rozvést, a já na to tedy kývl.

Máš dojem, že teď, když už je váš vztah ukončen, prošel sis několika dalšími novými vztahy, znovu ses oženil, budeš možná jednou své současné ženě nevěrný?

Záleží, čemu říkáš nevěrný. Já jsem – vlastně oba jsme si přiznali a od počátku to zdůrazňuju, že asi nejsem člověk, který by byl do konce života věrný z toho fyzického hlediska, to prostě neumím. Ale něco jiného je ta skutečná věrnost v lásce, milovat psychicky jen jednu, tak v tom, věřím tomu, že věrný budu.

Když tak uvažuju o tvých četných citových vzplanutích, jaká by byla žena, do které by ses nikdy nemohl zamilovat?

Takhle mě nikdy nenapadlo o tom přemýšlet. Asi by musela být nějak zlá.

Takže dobrota je pro tebe výraznou pozitivní hodnotou?

Ano. Musela by být zlá, ale ve smyslu právě té psychopatie, která nemá žádné emotivní vnímání. Takhle: mohlo by se stát, že by se člověk zamiloval omylem, že by se spletl, jo, že by to nepoznal, to by se mohlo stát, takže to taky nemůžu říci. Jo… otázka… „nikdy nemohl zamilovat“. Asi bych mohl říci, že bych se nemohl zamilovat, pokud bych o takovém varovném signálu věděl, a prostě měl o tom člověku informace.

Tak to máš skryté nebezpečí v ženách s tzv. pythiatickými rysy osobnosti, spadají diagnosticky pod pojem histriónské reakce, kterým se lidově, dnes již neodborně, říkalo „hysterie“.

Lidé často něco dělají i jako způsob obrany sebe sama. Ale obvykle je to typ chování, které může být u tzv. psychopatických osobností. Představuje jakousi regresi do dětství, vydupat si věci, křičet, upoutávat pozornost, intrikovat, manipulovat s druhými. Děsivý rozdíl mezi oceňováním sebe sama a těch druhých kolem může být zdrojem mnoha způsobů jak ublížit. Často skrytě. Ale pro mě jsou velkou otázkou manipulátoři a manipulátorky.

Já si nemyslím, že bych to třeba neodhalil, jenom jako když říkáš, tak absolutně vyloučit, jo, to je těžké. Neříkám, že jsem k tomu náchylný, myslím si, že ne, ale v tomhle smyslu absolutně říci, co bych dělal, to se neodvažuju.

Musím velmi ocenit tvou odpověď. Je vidět, že máš nadhled a jsi schopen vidět kriticky i sebe sama. A pozor! Nezapomínejme, že během citového vzplanutí jdou všechny teorie zcela stranou.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .