KONEC A ZAČÁTEK

Dědeček měl nádherný pohřeb. Všichni ho milovali, a tak chtěli vzdát hold jeho plnému životu.

Mě ale jeho smrt zlomila. Pověděla jsem mu všechno, co jsem považovala za podstatné, ovšem jeho odchod ve mně přesto zanechal hluboký pocit prázdna. Zoufale se mi po něm stýskalo a ničilo mě vědomí, že nikdy nepozná dítě, které nosím pod srdcem.

Po pohřbu jsme chtěli uctít památku zesnulého ještě v domě mých prarodičů. Před hřbitovem jsem tedy nastoupila ke Stephanii do auta a zařadily jsme se do průvodu truchlících. V okamžiku, kdy měla sestra zabočit doprava, jsem jí položila ruku na rameno. „Jeď doleva,“ požádala jsem. Zmateně se na mě podívala.

„Musíme do porodnice,“ vysvětlila jsem jí. „Malý se už dere na svět.“

O měsíc dřív, ale nedalo se nic dělat. Přesně ve chvíli, kdy rakev klesla do hrobu, jsem ucítila první kontrakce.

Chlapeček se ale narodil až další den. S Michaelem jsme se dohodli, že ho pojmenujeme po dědečkovi.

První dny, kdy byl John Wesley na světě, se mi nesmazatelně vryly do paměti. Hluboký smutek z dědečkova skonu zmírnila obrovská radost. Miminka jsme se nemohli nabažit. S Michaelem jsme se kochali jeho sladkou vůní, žasli jsme nad miniaturníma nožičkama i nad dospělým výrazem, který mu občas přelétl přes obličej. Jeden život skončil, a druhý začal – dědečka Johna by taková symetrie nepochybně potěšila.

Do školky jsem se vrátila, stejně jako u Jakea, pár dní po porodu. A děti si zase mohly hrát s miminkem. Wes nenechal nikoho na pochybách, že je to kluk, jak se patří. Zajímal se o letadla, vláčky, autíčka. Miloval všechno, co mělo kola. Občas ho Michael posadil do Jakeova obrovského náklaďáku a já jsem ho opatrně vozila po pokoji. Touto činností jsme spolehlivě vyvolali bouři nakažlivého smíchu. Čím rychleji jsme jezdili, tím hlasitěji se chlapec smál. A co teprve, když se nablízku objevilo naše štěně! Wes propukl v absolutní nadšení. Kopal a pištěl tak, že jsme se většinou neudrželi a smáli se také. (Bígl byl dobrák od kosti a naprosto nepoužitelný na hlídání čehokoli, a Michael proto poněkud škodolibě prosazoval jméno Cujo.)

Příchod sourozence Jake snad ani nezaznamenal – což bylo samozřejmě alarmující. Tehdy jsem si poprvé (a ne naposled) přála, aby na bratříčka alespoň trochu žárlil. Ale po tolika měsících útrap jsme si vděčně vychutnávali všechny ty drobné, obyčejné radosti, které nám život s děťátkem přinášel.

Jenomže potom jsme si všimli, že se Wesley při krmení nápadně často zalyká a zakuckává. Od té chvíle jsem ho nespustila z očí. Pořídila jsem si klokanku a malého měla pořád u sebe. Jednou, když mu byly asi dva a půl měsíce, se při pití přestal hýbat a začal modrat. Vypadal jako mrtvolka.

Skočila jsem do auta (ve školce zůstala vyděšená zástupkyně Ruby) a po zledovatělé silnici se řítila do nemocnice. Tam už na mě čekal Michael. Zažili jsme spolu ledaco a jen tak něco nás nerozhodilo, ale tentokrát nám bylo úzko. Bezmocně jsme čekali, až lékaři našeho chlapce vyšetří. Wesleyho pediatr měl dovolenou a nikdo nám nedokázal říct, co se vlastně stalo. Konečně nám kdosi oznámil, že náš lékař přijede co nejdřív a celou věc s námi probere osobně.

Pediatr vypadal zdrceně. Řešil s námi už Jakeovy potíže a teď bylo zřejmé, že má další špatné zprávy. Sdělil nám, že u Wesleyho byla zjištěna reflexní sympatická dystrofie, což je neurologická porucha zasahující do všech funkcí v těle. Její příčina sice není přesně známá, předpokládá se však, že onemocnění vzniká v důsledku chybného fungování nervové soustavy.

Pak se mi podíval zpříma do očí a vysvětlil mi, že u malých dětí se reflexní sympatická dystrofie prakticky nevyskytuje. Pokud k tomu přece jen dojde, následky bývají katastrofální. Nemoc totiž může postihnout autonomní nervovou soustavu. Ta má na starosti všechny životně důležité činnosti vykonávané bez naší vědomé kontroly; udržuje například normální tělesnou teplotu a srdeční a dechovou frekvenci.

Náš pediatr věděl, že se hned tak nevzdáváme, přesto postupoval velmi opatrně. Citlivě nám sdělil, že se během své dlouholeté praxe setkal pouze se dvěma dětmi, které touto chorobou trpěly, a žádné se nedožilo prvních narozenin. Vůbec si nevybavuju, jak jsme se tehdy dostali domů. V první chvíli jsme se zhrou-tili. Takový luxus jsme si ale nemohli dopřávat dlouho, a tak jsme se brzy zase vzchopili, protože jsme chtěli pomáhat svému dítěti.

U Wesleyho se začaly objevovat záchvaty; docházelo k nim až osmkrát denně. Jeho krásné tělíčko bylo celé ztuhlé. Navíc se nám zdálo, že má téměř bez ustání bolesti. A tak k nám začali docházet další terapeuti – tentokrát kvůli Wesleymu. Rehabilitační sestry s ním prováděly různé protahovací cviky. Ty měly za cíl zlepšit funkci svalů a pohybový rozsah.

O nezbytnosti cvičení jsem ani v nejmenším nepochybovala. Nic však matku nerozruší víc než pláč vlastního dítěte. Při rehabilitaci jsme zkrátka trpěli oba. Chudák Wes křičel a křičel a křičel a já jsem si to rázovala po kuchyni s bušícím srdcem a dlaněmi zaťatými v pěst. Horko těžko jsem se přesvědčovala, že to děláme pro Wesleyho dobro a že mu neubližujeme.

Jednou Michael dorazil z práce nečekaně zrovna uprostřed terapie. Chtěl vidět, jak cvičení probíhá. Jako vždycky jsem se celá bílá třásla pláčem v kuchyni. Už dřív jsem si postěžovala, jak jsou ty rehabilitace hrozné, ale to mého muže nemohlo připravit na to, co spatřil.

„To je terapie křikem, ne?“ podíval se na mě. Potom se natáhl pro telefon a zavolal šéfovi. A zařídil si to tak, aby během Wesleyho rehabilitace mohl být doma – i přes to, že pak pracoval o sobotách. Wes tak mohl cvičit a já jsem mezi dětmi ve školce neslyšela, jak naříká.

Bylo to těžké období. Na akutní příjem jsme řadu měsíců vyráželi i několikrát týdně. Wes měl problémy s polykáním tekutin, a tak jsem mu mléko musela zahušťovat rýžovou moučkou. Téměř jsem nespala. Bála jsem se, že malý přestane dýchat, a noc co noc jsem bděla u postýlky. Tento úkol bych nikomu nesvěřila. Věděla jsem, že bych si do smrti vyčítala, kdyby se něco stalo. A vedle toho všeho jsme se věnovali Jakeovi a já jsem pracovala ve školce. Wesleyho jsem nosila v klokance. Nenechala jsem ho ani vteřinu bez dozoru.

DUHA

Samozřejmě bylo nutné věnovat se také staršímu synovi. Na tom Wesleyho vážný zdravotní stav nic nezměnil. Svědomitě jsme tedy pokračovali v terapii a dodržovali Jakeův denní program. Hodiny u stolku v kuchyni žádné zlepšení nepřinesly. Výsledky vůbec neodpovídaly vynaloženému úsilí. A všechno bylo o to horší, že ve školce mě obklopovaly zdravé děti. S lítostí jsem sledovala, jak chlapeček, mladší než Jake, běží k pracovnímu stolku mého syna, naprosto spontánně sahá po míčku a hází ho do misky. U Jakea se o totéž terapeutka neúspěšně snažila půl roku. Bylo mi těžko u srdce, když mě holčička, kterou jsem znala sotva týden, při loučení pevně objala. Moje vlastní dítě přitom už ani neregistrovalo, že jsem v místnosti. Bylo to kruté.

Udivilo mě ovšem, jak soustředěně si Jake hraje, když je sám. Ostatní by si nejspíš pomysleli, že je „mimo“, ale já jsem viděla hluboké zaujetí. Všimla jsem si, že se plně koncentruje, když převaluje míček v dlani, když do omrzení kreslí geometrické tvary nebo vysypává na zem další krabici s cereáliemi. Ani jednu z těchto činností nevykonával bezděčně či bezmyšlenkovitě. Působil dojmem člověka, jehož zcela pohltil nějaký důležitý úkol. Jaký úkol to je, to nám bohužel povědět nemohl.

Občas nás Jake překvapil něčím mimořádným.

Doma jsem měla spoustu plechovek s pastelkami do školky. Jake je s chutí vysypával na podlahu a pak rovnal do řady; podobně to dělal i s autíčky. Jednou pozdě večer jsem při úklidu obýváku obdivně ulpěla pohledem na precizním a barevně harmonickém obrazci na koberci. Ze stovek obyčejných pastelek vytvořil Jake duhu.

S plechovkou v ruce jsem si klekla a začala pastelky sbírat. A najednou se mi vybavila dávno zapomenutá mnemotechnická pomůcka ze střední školy, kterou jsem se naučila, abych si snadněji zapamatovala barvy duhy: červenou, oranžovou, žlutou, zelenou, modrou, indigovou a fialovou. Po zádech mi přeběhl mráz. Jakeovo dílo na koberci nepřipomínalo duhu – to totiž byla duha. Cihlově červená vedle okrové, kadetská modř vedle majestátní fialové. Jake pastelky pečlivě seřadil (už to je pro dvou a půlleté dítě netypické), a navíc přesně zobrazil celé barevné spektrum.

U snídaně jsem zážitek s duhou vylíčila Michaelovi. Upřímně řečeno mě to docela vyděsilo. „Odkud ví, jak jdou ty barvy po sobě?“ vrtalo mi hlavou. „Já jsem měla co dělat, abych si vůbec zapamatovala tu mnemotechnickou pomůcku.“ Vtom Jake, jako kdyby mi chtěl odpovědět, zvedl broušenou sklenici s vodou proti rannímu slunci – světlo dopadalo do kuchyně posuvnými dveřmi. A pak jsme všichni tři sklouzli pohledem na podlahu a spatřili jasné barvy duhy.

„Tak už to víš,“ pronesl Michael.

Přibližně v tomto období nás vyvedla z míry ještě jedna příhoda. Odskočila jsem si do hračkářství koupit nějaký dárek. Wesley spal a Jake se bavil u regálu s hracími skříňkami. Odklapoval a zaklapoval víka a poslouchal. Pak, když jsem si dárek vybrala a šla ho zaplatit, se přitočil k elektronickému pianu u pokladny a melodie bez jediné chybičky přehrál. Bylo to šokující, protože všechny písničky slyšel poprvé. Prodavačce úžasem spadla čelist. A to samozřejmě nemohla tušit, že Jake nikdy v životě neviděl klávesnici.

Občas se mě zmocnil pocit, že kromě mě na Jakeovi nikdo žádné mimořádné schopnosti nepozoruje. Z psychologických zpráv nám bylo čím dál smutněji. Mezi námi a Jakem se rozevírala nepřekonatelná propast. Náš kdysi tak rozkošný chlapeček nekomunikoval, neobjímal nás a nedával nám najevo, že nás má rád. A podíval se na nás jedině tehdy, když jsme se postavili ke stěně, na kterou tak upřeně hleděl.

Činností, které chtěl – nebo mohl – vykonávat, každým dnem ubývalo. Ale já jsem nerezignovala.

Michael neměl pravidelnou pracovní dobu. Běžně se stávalo, že odcházel z domu třeba ve tři hodiny odpoledne a vracel se ve tři v noci. Nechtěli jsme, aby nám práce ukradla tatínka docela, a tak jsme si zavedli jeden zvyk. Ráno, než jsme se s Jakem pustili do svých aktivit, jsme vždycky nakoukli do ložnice a pozdravili se s Michaelem. Sotva jsem otevřela dveře, Jake se při pohledu na tatínka celý rozzářil. Byla jsem v sedmém nebi. „Tati!“ vykřikl. A Michael otevřel oči – a náruč.

O tuto radost jsme přišli, ale v ranním rituálu jsme přesto pokračovali. Na mé přání. Doufala jsem, že si Jake k otci zase najde cestu. Když jsem ale jednoho rána vzala za kliku a vzpomněla si, jak unaveně včera Michael vypadal, přepadly mě pochybnosti. Říkala jsem si, jestli má smysl manžela vůbec budit – jen tak. Po drobném zakolísání jsem ale kliku stiskla. Byla jsem si jistá, že tyto chvíle naplněné radostí a láskou je nutné připomínat. Pomáhaly nám totiž uchovat naději, že se Jake jednou vrátí.

Nebylo to jednoduché. Večer jsem uklidila ve školce, uložila děti a pak se zamkla v koupelně a ve sprše plakala – vyčerpáním, strachem a zoufalstvím. Uplynul další den a já jsem zase nestihla všechno, co bylo potřeba. A zítra to budu podstupovat znovu.

Byl to rok plný utrpení. Někdy jsem ve sprše plakala tak dlouho, až jsem si uvědomila, že už neteče teplá voda.

Občas jsem si říkala, že už v sobě nevydoluju sílu jít dál. Ve školce jsme měli téměř stejně starého chlapečka jako Jake. Jmenoval se Joey a rodiče nám ho začali svěřovat krátce poté, co se narodil. U obou hochů byl zhruba ve stejné době diagnostikován autismus, a proto jsme s nimi často pracovali současně. Pak jsme se dozvěděli o možných pozitivních dopadech bezlepkové a bezkaseinové diety, a ze stravy obou chlapců jsme vyřadili lepek a mléko.

Jakeův stav se po úpravě jídelníčku nezměnil. U Joeyho však nastala změna hraničící se zázrakem – za dva týdny začal znovu mluvit. Všichni rodiče malých autistů sní o tom, že znovu uslyší hlas svého dítěte. Když Joey poprvé promluvil, rozplakala jsem se radostí. Večer jsem plakala znovu, protože můj syn ze sebe nedokázal vydat ani hlásku a já jsem se bála, že všichni ti psychologové a další odborníci mají přece jen pravdu.

PRŮLOM

Léčebný program, který absolvoval Jake, hradí pojišťovna dětem do tří let. Poté se sice můžete zapsat na čekací listinu a požádat o další péči, té se vám ale nejspíš dostane až za několik roků. Doslechla jsem se dokonce o žadatelích, kteří čekali téměř deset let.

Jake dovršil tři roky v květnu. Jako autista měl být zařazen do speciálního výchovně vzdělávacího programu; ten však začínal až na podzim. Vidina dlouhé letní přestávky se mi pranic nelíbila.

Výzkumy totiž mluví jasně: Dítěti s autismem nejvíce pomůžete v prvních pěti letech života. Byl to závod s časem. Možná znáte tu historku o matce, která pro záchranu svého dítěte zvedla auto. Přesně tak jsem se cítila i já. Byla jsem ochotna udělat cokoli, aby se nám Jake neztratil úplně.

S Jakem jsme samozřejmě pracovali dál, ale pořád to nebylo dost. S některými terapeutkami (například s Melanií Lawsovou) jsme se spřátelili a obraceli se na ně s prosbou o radu i po skončení programu. Nikdy nás neodmítly a trpělivě nám odpovídaly na všechny otázky. Pořád jsme se měli čemu učit. Po nocích jsme studovali. Prošli jsme každou knihu, která se nám dostala do ruky. Všude byly rozložené učebnice a sešity – připadala jsem si jako na koleji během zkouškového období.

Tehdy v létě, když jsme byli odkázáni sami na sebe, jsem si umínila, že přijdu na to, jak Jakea získat zpět. Všichni v rodině se naučili znakovou řeč. Tato snaha nám ale bohužel nebyla nic platná. Všimla jsem si, že pro Jakea to jsou jen prázdná gesta bez významu. V záchvatu frustrace jsem ze zdi strhala všechny výukové plakátky.

Na internetu jsem se dočetla o komunikačních kartičkách PECS. Byly primárně určeny pro pacienty po mozkové příhodě, u dětí s autismem se příliš nepoužívaly a jejich cena byla vysoká. Připomněla jsem si, jak Jakea přitahují obrázky i kartičky s písmeny, a usoudila jsem, že tato metoda by mohla účinkovat.

Nemýlila jsem se. Syn se naučil přiřazovat slova k obrázkům za pár týdnů. Byl to neuvěřitelný pokrok. Rok s okolím prakticky nekomunikoval – a pak konečně něco zabralo.

Bylo mi jasné, že musím kout železo, dokud je žhavé. Vzpomínám si, jak jsem jednou vběhla do kuchyně a Michael si zaraženě prohlížel fotografie, které právě vyzvedl v drogerii. Zachycovaly Jakea a Wesleyho v zoologické zahradě a v jabloňovém sadu, na jiných Jake rovnal autíčka na konferenčním stolku. Ale v obálce byly i fotografie bez dětí, vytištěné na dlouhém panoramatickém papíru. Znázorňovaly hromádku pastelek, lahev s mlékem a dětský hrníček, misku s těstovinami posypanými sýrem nebo CD přehrávač s komínkem cédéček. Michael s nechápavým výrazem zíral na obrovskou fotografii naší toalety. Vyprskla jsem smíchy, ale hned jsem se ovládla a podala vysvětlení: „Vyrobila jsem Jakeovi kartičky na míru. Aby nám mohl dát najevo, co zrovna chce.“

Melanii Jakeův pokrok nadchl. „Jen tak dál,“ povzbuzovala mě. „Ať co nejdřív najde pevnou půdu pod nohama.“

Domluvily jsme se, že sestavíme program zaměřený na smyslové vnímání. Sami bychom to s Michaelem nezvládli, proto jsem požádala o pomoc studenty střední školy, kterou jsem kdysi navštěvovala. Potřebovali několik hodin veřejně prospěšných prací a my jsme zase potřebovali je.

Snažili se, seč mohli, ale dílo se nedařilo. Člověk nemusel být psycholog, aby pochopil, co Jake cítí – byť to neuměl říct. Nevýslovně se nudil. Párkrát jsme se s Melanií neudržely a rozesmály se na celé kolo. Jake vypadal jako otrávený puberťák. Rozvaloval se na židličce, brada útrpně spočívala na hrudníku. A když ho Melanie vybídla k další aktivitě, s výrazem krajního opovržení zvrátil hlavu, jako by měl na jazyku: „Už zase?“ Pokud úkol náhodou splnil, bylo to výlučně z dobré vůle. „No tak, Jakeu, ukaž, jak ti to jde,“ domlouvala mu Melanie. A Jake jí nepokrytě zívl přímo do obličeje. Ale když jsme ho nechali v klidu, činil se přímo s horečným nasazením.

O malých autistech lze jen obtížně vyvozovat nějaká obecná tvrzení, na jedno si ale přece troufnu: Tyto děti zbožňují provázky. Jake si hodiny vyhrál s mým pletením. Jednou ráno jsem šla do kuchyně dolít si kávu. A pohled, který se přede mnou otevřel, mi vyrazil dech.

Jake rozmotal klubka všech možných barev a pestrými šňůrkami ovinul prakticky celou kuchyni. Pečlivě ovázal madlo lednice, koš na odpadky, nohy stolu i židlí, úchytky zásuvek i knoflíky na sporáku. Výsledkem jeho konání nebyly nějaké zašmodrchané spleti, nýbrž výrazné, propracovaně vrstvené pavučiny. Bylo zřejmé, že postupoval systematicky a s jasnou představou. Ta krása mě ohromila.

U této záliby vydržel několik měsíců. Občas jsem si připadala jako v pohádce o Šípkové Růžence – vždyť jsem si ani nemohla proklestit cestu do kuchyně. Ovšem komplikované, pestrobarevné vzorce uchvacovaly svou nádherou a vrhaly roztodivné stíny. A ty se s postupujícím dnem posouvaly a měnily; byla to dokonalá hra světla a tmy. Tyto úžasné výtvory přesvědčivě dokazovaly, že to Jakeovi myslí a že soustředěně pracuje na něčem velkolepém. A daly mi nahlédnout do jeho světa a do jeho mimořádného mozku.

Jakeovo nesmírné zaujetí při práci s klubíčky ale ostře kontrastovalo s tím, jak si počínal během terapie. Když pletl komplikované sítě, nenechal se ničím rozptýlit. Ochotně překonával překážky. Nic ho nemohlo zastavit. Postupně mi došlo, že terapii snáší mnohem líp, když si hned ráno může vyrobit několik pavučin.

Na prvním místě pro mě bylo, aby se Jake cítil dobře, i při terapii. Měl – podobně jako jiné děti s autismem – rád fyzický tlak a vyhledával stísněné prostory. V odborné literatuře jsem se dočetla, že autisté se takto často uklidňují. A věděla jsem o doktorce Temple Grandinové, pozoruhodné ženě a bojovnici za práva lidí s autismem a ochránkyni zvířat, a jejím vlastnoručně sestaveném „mačkacím“ stroji. Rozhodla jsem se, že Jakeovi vyrobím podobnou pomůcku. Složila jsem houpací síť, po délce ji sešila a zavěsila na strop. Syn se do vaku vešel celý, ale látkou viděl ven. Tak jsem to chtěla. Stočil se do klubíčka a ukryl se před světem, ale zároveň byl s námi v pokoji. Třikrát nebo čtyřikrát jsem ho zhoupla, jak to měl rád, a pak jsem vytáhla dvě kartičky. Pojmenovala jsem předmět na jedné z nich a vyzvala ho, aby ukázal na správný obrázek. Jeho výkon se prudce zlepšil.

Terapeutické prvky jsme se snažili vpašovat, kam se dalo. Občas jsem použila dřevěný hrací stolek ze školky. Přikryla jsem ho sametovou dečkou a na ni vysypala pytel sušených fazolek. Ty jsem kupovala ve velkém, protože hrály nenahraditelnou roli v jednom oblíbeném rituálu mého syna. Jake se do nich zavrtal se slabikářem v ruce vždycky, když se musel vyrovnat se stresující situací, například když došlo ke změně v rozvrhu. Fazolky nenadělaly tolik nepořádku jako písek a navíc si s nimi rády hrály i děti ze školky. A této skutečnosti jsem využila. Poprosila jsem Jakea, aby na chvíli odložil knihu a podal některému dítěti trychtýřek nebo lopatičku. Tak jsem ho alespoň částečně vtáhla do hry s ostatními.

Další změna, kterou jsme onoho léta prosadili, byla nenápadnější. Jsem však přesvědčena, že právě ona pomohla vytáhnout Jakea z autismu. Byl první opravdu horký letní den. Napadlo nás, že dětem pustíme na zahradě rozprašovač. Po dlouhé zimě v domě se se smíchem vyřítily ven, bosýma nohama klouzaly po mokrém trávníku, stříkaly po sobě a výskaly nadšením. Můj syn zatím pracoval se studentem u stolku v obýváku. Dívala jsem se z okna a říkala si, že takové obyčejně krásné zážitky prostě k dětství patří. A vtom mi blesklo hlavou, že tohle jsme Jakeovi naposledy dopřáli, než mu byla stanovena diagnóza.

Od té doby se jeho život točil kolem autismu. Den co den jsme ho od rána do večera nutili pracovat. Při pohledu na rozjásané děti na zahradě mi došlo, že v tom urputném snažení jsme zapomněli na cosi velmi důležitého: na Jakeovo dětství.

Takové ty drobnosti – třeba když pozorujete, jak se vám v prvním horkém dni krabatí mokrá kůže na prstech – mají velký význam pro každého, nejenom pro zdravé děti. Každá rodina by si měla najít činnosti, které ji pomůžou udržet pohromadě. Nemusí to být kdovíco. Dodnes si s nostalgií vybavuju, jak jsme napěchovali tašku sendviči s arašídovým máslem a vyrazili na pláž pouštět draka. I na takové maličkosti se v dospělosti vzpomíná. I ony mohou rodinu stmelit. A tohle jsme Jakeovi upřeli. Pochopila jsem, že pokud svému dítěti dětství nevybojuju, pak o něj přijde.

Bez váhání jsem se natáhla po telefonu a zavolala Michaelovi do práce. „Miláčku, potřebuju, aby ses večer postaral o Wesleyho. Něco mám.“ Michael se polekal. Wesley na tom byl tak zle, že jsem se od něj za celý jeho život vzdálila maximálně na deset minut. Ten den po večeři jsem udělala výjimku. Počkala jsem, až Michael oblékne Wesleyho do pyžámka, pak jsem posadila Jakea do auta, stáhla jsem střechu a vyrazili jsme. Vdechovali jsme vzduch letního večera a mířili na indianský venkov.

Za několik minut jsme se octli na úzké jednoproudé silnici, po straně lemované hradbou vzrostlé kukuřice. Na druhou stranu se táhlo tmavozelené sójové pole. Po chvíli jsme sjeli z asfaltu na cestu vysypanou štěrkem. Naše auto bylo široko daleko jediné. Kdesi v dálce blikotala světla hospodářských usedlostí. Z města se většinou jezdí kvůli tichu. Pravda je však taková, že v noci si na venkově toho ticha moc neužijete. Kolem nás cvrkali cvrčci a mezi kukuřičnými stvoly se proháněl vítr.

Jeli jsme do míst v blízkosti dědečkova kostela, k jezeru, od něhož se rozbíhaly kilometry pastvin a na němž dědeček John tak rád rybařil. V létě nás brával s sebou. Do dodávky se vešlo všech třináct vnoučat, bedna hroznové šťávy i plechovky s žížalami – ty jsem obstarávala se Stephanií. Večer, když pršelo, jsme navlékly pláštěnky a vydaly se na lov. Na jezeře jsem se sestrou prožila spoustu dlouhých, nádherných dnů. Běhaly jsme za motýly a žábami a po setmění jsme si do zavařovacích sklenic nachytaly svatojánské mušky, aby nám na zpáteční cestě svítily. Tohle místo bylo moje dětství. A připadalo mi zcela přirozené, že právě tady uvedu do dětství i Jakea.

Zapnula jsem mlhovky a naladila jazzovou stanici. Hudba hrála na maximum. Vyzula jsem se a vytáhla Jakea ze sedačky. A se synem v náručí jsem se roztančila. V uších mi zněla Armstrongova píseň Na tango jsou třeba dva. Po dlouhé době jsem měla pocit, že nic nemusíme. Že si v klidu můžeme užívat jeden druhého.

Když už jsem Jakea nemohla udržet, sáhla jsem do chladicího boxu pro ovocné nanuky a pak jsme si lehli na kapotu. Dívali jsme se na nekonečné nebe a po bradě nám stékala sladká šťáva. Ukázala jsem Jakeovi souhvězdí, která jsem znala, a odmlčela se. Na venkově, daleko od Indianapolisu, nás světla města už téměř nerušila. Hvězdy jasně zářily a byly téměř na dosah. Zdálo se, že stačí natáhnout ruku.

Pohled na noční nebe Jakea fascinoval. Tak šťastný a uvolněný byl naposledy před začátkem terapie. A já jsem se cítila stejně. Byla jsem vyčerpaná a vyděšená, ale konečně přesvědčená o tom, že jsem se vydala správným směrem.

Celé léto jsme Jakeův režim uzpůsobovali tak, abychom si vyšetřili čas na trochu rozpustilého oddychu. Dalo nám to pěkně zabrat. Večer už mnoho příležitostí k zábavě neskýtal – o tom, jak jsme to prováděli, jsem se raději nešířila. Panuje totiž všeobecné přesvědčení, že pokud je na tom dítě zle, pak hra musí ustoupit práci. Maminky autistických dětí, které jsem znala, by se zděsily, kdybych jim vylíčila, co jsme dělali. A většina odborníků jistě také. Dovedu si představit šokované pohledy: „Ale co terapie? Tu přece nemůžete šidit.“

Terapii jsme nešidili. Byla jsem však přesvědčená o tom, že Jake si potřebuje hrát. A dbala jsem na to, abych mu dopřávala obojího. Mnohokrát jsem měla sto chutí na nějaké dětství zapomenout a pracovat s ním o hodinu déle. Nikdy jsem to ale neudělala. Raději jsme vyběhli na zahradu a foukali na sebe chmýří odkvetlých pampelišek. Věřím, že díky tomu jsme získali syna zpět. A vždycky, když bylo potřeba učinit nějaké rozhodnutí, jsme si s Michaelem připomněli, že Jakea nesmíme připravit o dětství.

Spousta dětí jezdí na léto k moři. To v našem případě nepřicházelo v úvahu, protože pláž jsme měli daleko a Jake by nemohl dodržovat léčebný plán. Vynahradili jsme si to jinak – za svitu měsíce jsme stavěli hrady na pískovišti na zahrádce. Na dvorku jsme měli malý gril. Nebylo to kdovíco, ale nám stačil. Jakeovi jsme na něm opékali pěnové bonbony, aby poznal, jaké to je, když si z prstů olizuje roztopenou čokoládu, a na našich kotnících si zatím pochutnávali komáři.

Často jsme jezdili do míst, kde jsem v dětství pobývala s dědečkem. Jeho přítomnost jsem tam vnímala tak silně, jako kdybychom ho přijeli navštívit. A když jsem se bála a cítila se sama (to se mi tehdy stávalo běžně), vzpomněla jsem si, jak mi řekl, že Jake bude v pořádku. V těch slovech jsem nacházela úlevu.

Jake výlety na venkov miloval. A tanec pod širým nebem mi toleroval možná proto, že se mu na oplátku naskytl pohled na noční oblohu. Nebe poseté hvězdami zbožňoval. Povědět mi to ale nemohl, a tak jsem se dál snažila vtěsnat do jeho volného času co nejvíce zdánlivě obyčejných radostí.

Tam na té louce jsem získala syna zpět. Sice ještě nemluvil a nedíval se mi do očí, ale jak se léto chýlilo ke konci, občas jsem zaslechla, jak si brouká melodii, která zněla z rádia. A taky se smál, když jsem ho pod jasnými hvězdami houpala v náručí. A jak jsme tak leželi na kapotě auta a dívali se na noční nebe, začal se zničehonic shánět po nanuku. Pak mi ho podal, abych mu rozlepila obal. Může se to jevit jako nepříliš významný posun, ale tak těsný kontakt se mnou nikdy během terapie nenavázal. A ještě předtím, než začal podzimní program pro předškoláky, se nám podařil další husarský kousek.

Rodiče si často postesknou, že své ratolesti nemůžou dostat do postele. Nám se tento problém vyhnul. Jake s železnou pravidelností uléhal přesně v osm hodin – tedy pokud jsme si zrovna nevyrazili za večerním dobrodružstvím.

Někdy to, upřímně řečeno, bylo spíš na obtíž. V létě se totiž v Indianě stmívá pozdě a o víkendech děti běhají venku až do desíti. Z mrazicího boxu si nenápadně vytáhnou další zmrzlinu a rodiče se zatím při grilování vesele baví se sousedy. To pro Jakea neplatilo. Chodil spát přesně v osm. A když jsme byli zrovna na návštěvě, úderem této hodiny se bez rozpaků uložil třeba na podlahu. A nikdy nezapomenu na halloweenskou party u našeho přítele Dalea – tam si Jake ustlal v prázdné posteli hostitelovy dcery Allison.

Trvalo dlouho, než nám došlo, jak Jake na daném čase lpí. Jednou jsme se měli zúčastnit svatby v jiném státě. Čekala nás náročná cesta, a proto jsem chtěla synka uložit dřív. Do postele ve tvaru auta jsem ho ale nemohla za nic na světě nalákat. Vyvedlo mě to z míry, a tak jsem požádala o pomoc Michaela. Jake nás jako vždy ignoroval a soustředěně sledoval stín na zdi. A pak – přesně v osm vstal, odešel do postele a natáhl na sebe deku. V pokoji přitom žádné hodiny nebyly.

„Páni,“ vydechla jsem. „Ten stín na zdi – to jsou pro něho hodiny.“

V následujících dnech jsme mou teorii ověřili. Hodiny v celém domě jsme zakryli ručníkem a budík v ložnici obrátili ciferníkem ke zdi. A každý večer přesně v osm mířil Jake do postele. Ani jednou si nelehl v devatenáct padesát sedm nebo ve dvacet nula tři; vždycky to bylo ve dvacet nula nula.

Večerní rituály se začaly odehrávat v přesně stanoveném čase. Jake, stejně jako většina dětí s autismem, vyžadoval, aby všechny události v jeho životě měly pevný řád. Jednotlivé úkony jsem tedy prováděla vždy ve stejném sledu. Uložila jsem ho, políbila na čelo a zašeptala: „Dobrou noc, můj andílku. Jsi můj andílek a mám tě moc ráda.“

Kdysi, když byl malý, mě objal; tento zvyk se ale postupně vytratil. Teď už nereagoval vůbec. Rodiče autistických dětí se často setkávají s otázkou, co je pro ně nejtěžší. Nad odpovědí jsem nikdy nemusela přemýšlet. Moje dítě mi neumělo ovinout paže kolem krku a říct, že mě má rádo. Kterou mámu by to nerozesmutnilo? Ale jednoho večera na sklonku léta se stalo něco neuvěřitelného a můj sen se splnil. Zrovna jsem ukládala Jakea ke spánku. Sklonila jsem se k němu a chtěla ho políbit a popřát mu dobrou noc. A vtom ke mně vztáhl paže a objal mě.

Ta chvíle mi nikdy nevymizí z paměti. Čekala jsem na ni přes rok. Byl to první projev lásky – a zájmu vůbec. Naprosto mě to ohromilo. Dusila jsem v sobě vzlyky a bála se pohnout, aby se mě Jake náhodou nepustil. V té strnulé pozici bych vydržela celou věčnost. Po tváři mi stékaly tiché slzy a on mě drobnýma ručkama objímal kolem krku.

A potom jsem na uchu ucítila jeho sladký, horký dech. A můj syn po osmnácti měsících promluvil. „Brou noc, andílku,“ řekl.

Celá uplakaná jsem se rozesmála. Smála jsem se, jako bych už nikdy neměla přestat.

KROK ZPĚT

Během léta jsme udělali obrovský pokrok. Naplňovalo nás to optimismem a dokonce jsme si užili i trochu zábavy. Léto ale skončilo a na Jakea čekaly další povinnosti v podobě speciálního výchovně vzdělávacího programu pro předškolní děti.

Nový systém ve mně vzbuzoval rozpaky od samého začátku. V běžné školce se nejdříve klade důraz na to, aby si dítě zvyklo na nepřítomnost rodičů. O takovém luxusu jsme si mohli nechat zdát. První den ráno před naším domem zastavil žlutý školní autobus, Jake nastoupil a o několik hodin později ho tentýž autobus přivezl zpět. To, co se dělo mezitím, mi zůstalo utajeno.

Ale abych byla spravedlivá, řekla bych, že separační úzkostí jsem trpěla spíš já. Jake mě, s výjimkou onoho dojemného večerního objetí, stále ignoroval. Nevšiml si, že jsem s ním v místnosti – a už vůbec ne, že jsem odešla. Ale jako matka jsem těžce nesla, když ráno mizel v útrobách onoho žlutého autobusu. Byly mu tři roky a půl, ale mně připadal hrozně malinký – jako batolátko. A přestože občas nějaké to slůvko pronesl, smysluplný rozhovor stále nepřipadal v úvahu. Nepověděl mi, jak se ve školce měl, co dělal ani co cítí. Neuměl se svěřit s tím, co ho trápí a čeho se bojí. Vždyť jsem ani nepoznala, jestli si pochutnal na obědu, který jsem mu připravila! Zbývalo tedy jediné – věřit, že se dostal do povolaných rukou. Jenomže to mi šlo čím dál hůř.

Mohla jsem se řídit jedině tím, jak si Jake počínal doma. A to ve mně vyvolávalo pochyby. Neviděla jsem žádné zlepšení. Spíš naopak. Zdálo se mi, že to, co se přes léto naučil, zase ztrácí. Na konci prázdnin jsem se poprvé odvážila doufat, že se konečně odrazil ode dna. Chtěla jsem věřit tomu, že těch pár slov, která se nám z něho podařilo vymámit, je pouhý začátek. Že budou následovat další. A ve chvílích vypjatého očekávání jsem si představovala, že můj syn bude jednou normálně mluvit. Pak ale začal chodit do školky. A moje naděje mizely spolu s ubíhajícími týdny v nenávratnu.

V tomto období se v Jakeově chování objevila znepokojivá novinka. Jednou, když jsem ho volala k večeři, si lehl na podlahu a odmítal vstát. Pokusila jsem se ho zvednout, jeho tělo ale zcela ochablo. Neplakal a nebyl viditelně rozrušený – jenom bezvládně ležel na zemi. Časem jsem si uvědomila, že takto reaguje vždy, když po něm vyžaduju něco, do čeho se mu dvakrát nechce.

Školka nás každý měsíc informovala o tom, jak si Jake vede. Při nejbližší příležitosti jsem se tedy o našem novém problému zmínila učitelce. „To nejspíš okoukal od chlapečka, který je s ním ve třídě. Austin má mozkovou obrnu. Takhle se chová, když nechce spolupracovat,“ zasmála se. Svým způsobem to možná k smíchu bylo, ale mně se z toho chtělo spíš plakat. Kolik individuální péče může školka dětem poskytnout, když jsou všechny v jedné třídě a přitom každé má jiné speciální potřeby? A vůbec se mi nezdálo v pořádku, že děti leží bezvládně na podlaze, když se jim něco nelíbí. Nešlo nám přece o to, aby se Jake uzavřel ještě víc než dosud.

Michael mi trpělivě naslouchal a uklidňoval mě stejně, jako jsem se v jeho nepřítomnosti utěšovala sama. „Jsou to odborníci a vědí, co mají dělat, Kris. Věř jim. Kdyby Jakea léčil onkolog nebo kardiolog, něco takového by tě vůbec nenapadlo.“

Takhle to šlo několik měsíců. Připadala jsem si jako na houpačce. Pochybnosti ve mně vždycky nějakou dobu doutnaly, a když konečně vzplály, Michael mě přesvědčil, abychom ještě vytrvali a nechali to na profesionálech. Zlom ale nastal, když mě učitelka zdvořile, leč důrazně vybídla, abych Jakeovi nedávala do školky jeho zamilované kartičky s písmeny.

Najednou jsem měla jasno. Jakea jsme posílali do školky proto, aby se něco naučil. Jeho pedagogové mi však dávali najevo, že podle jejich mínění se nic naučit nemůže. O tom, co mi chce učitelka sdělit, nebylo pochyb, byť to neřekla naplno. Nad mým synem prostě zlomila hůl.

Před večeří, když jsem z pomalého hrnce vytahovala kuře, jsem na toto téma zavedla řeč s Michaelem. „To se podle nich nenaučí číst? Nikdy? Jak ho můžou takhle odepsat? Vždyť ten kluk je písmeny vyloženě posedlý. Proč mu zakazují něco, co ho tak strašně baví?“

Michaelovi už začínala docházet trpělivost. „Kris! Oni to vystudovali. Mají mnohem víc zkušeností než my. Jsou to profesionálové, tak už o nich nepochybujme!“

„A co když Jake má ta písmenka u sebe proto, že chce číst? Netvrdím, že to tak je – ale co když ano? Opravdu si přejeme, aby na něj působili lidé, kteří se ho ani nepokusí něčemu naučit, protože to nemají v osnovách? Proč odmítají učit dítě, které se toho vysloveně domáhá?“

Dotěrné pochybnosti jsem neúspěšně odrážela řadu měsíců – bojovala jsem s nimi už předtím, než Jake začal chodit do školky. Najednou jsem si uvědomila, že všechny vycházejí z jediného, zato zásadního problému: Proč se všichni zabývají tím, co těm dětem nejde? Proč se někdo nezaměří na to, co jim jde?

Michael mi pokaždé vyjmenoval řadu argumentů, proč bychom měli Jakea ve školce nechat. A vždycky to účinkovalo. Jenomže ten večer už mě přesvědčit nedokázal. Když si to malé dítě namíří k táboráku, matka se k němu instinktivně vrhne, aby se nepopálilo. Ten táborák byl Jakeova školka. Musela jsem ho zachránit.

Michaela moje neoblomnost vyplašila. „Kris, miláčku, vím, že jsi vynervovaná a máš všeho až po krk, ale i tak se musíš chovat rozumně,“ přemlouval mě.

Manžel s důvěrou přenechával důležitá rozhodnutí na mně, tentokrát však cítil, že se vydávám do nebezpečných vod a že v sázce je příliš mnoho. Beze zbytku jsem mu rozuměla. Ostatně ještě před dvaceti čtyřmi hodinami jsem se s jeho postojem bezvýhradně ztotožňovala. Teď jsem ale měla jasno: To, co můj manžel považuje za moudré, by pro syna znamenalo katastrofu.

Jestli někdo z nás dvou budil dojem rebela, pak to byl bezpochyby Mike. Překračoval povolenou rychlost, vymýšlel rafinované vylomeniny a chodil v roztrhaných riflích a kožené bundě. Když ale šlo do tuhého, jednal úplně jinak. Ve skutečnosti potřeboval bezpečí přesně daných pravidel, a proto rád sáhl po nějaké chytré knížce. Na nevyšlapanou cestu jsem si v případě nutnosti troufla vždycky já.

Michael záhy pochopil, že názor nezměním, přesto jsme debatovali dlouho do noci. V následujících letech jsem zjistila, že když se zavřou jedny dveře, otevřou se jiné. Jenomže to jsem tehdy ještě nevěděla. Jinak bych se tolik nebála. Převalovala jsem se na posteli a v hlavě mi zněl hlas Jakeovy učitelky. Chystala jsem se k nejodvážnějšímu kroku svého života a potřebovala jsem si být absolutně jistá.

Tiše jsem vstala, abych neprobudila Michaela, a zamířila do Jakeova zeleného pokojíčku. Na stěnách byl jabloňový sad, stejně jako před okny. A jabloně zdobily i přikrývku – a mezi nimi se v červených pick-upech proháněla černá štěňata labradora. A všude se sa-mozřejmě povalovaly kartičky s písmeny. Byly jich stovky.

Položila jsem mu dlaň na záda a vnímala, jak dýchá. Byl úžasný a naprosto výjimečný. Ale byl také autista, a jenom proto ve školce předčasně rozhodli, co se jednou naučí a co ne. Musela jsem se za něj postavit a bojovat. Potřeboval, abych za něj mluvila.

Další den už do onoho žlutého školního minibusu nenastoupil. Místo toho zůstal se mnou doma. Michael byl vzteky bez sebe.

„Co to má jako znamenat, že nebude chodit do školky? Ty ses snad úplně zbláznila!“

„Ve školce bychom ho ztratili, Michaele.“

„Tohle není žádná legrace, Kris. Oni tam s ním pracují. Nemůžeme si dovolit armádu soukromých psychologů. Nezaplatili bychom je; nezaplatili bychom ostatně ani jednoho. Jak tedy podle tebe dostane péči, kterou potřebuje?“

„To si vezmu na starost já.“

„A co bude s tvou školkou? A co Wes?“

„Nikdo jiný to za nás neudělá, Michaele. Všichni ti odborníci to berou za špatný konec. Ale já je o tom přesvědčovat nehodlám. Byla by to další ztráta času.“

Michael sevřel čelisti, překřížil paže na prsou a mlčel.

Učinila jsem poslední pokus získat ho na svou stranu. „Já to zvládnu, Michaele. Musím.“

Neuspěla jsem. Rozzlobeně se odvrátil. Nezazlívala jsem mu to. Na to, abych mohla poskytovat péči, kterou Jake potřeboval, mi chybělo příslušné vzdělání. Ale s terapeuty jsem, jako mnozí jiní rodiče autistických dětí, zápolila od samého začátku. Své dítě jsem navíc znala lépe než všichni experti dohromady. Jake měl v sobě jiskru, byť některé dny pohasínala. Jeho vášním a zájmům jsem zatím nerozuměla. A nemohla jsem dovolit, aby je někdo zavrhl jenom proto, že je taky nechápe, nebo proto, že je nenašel ve vývojových tabulkách. Věděla jsem, že pokud chceme Jakeovi pomoct, musíme se přestat soustředit na to, co mu nejde.

Po chvíli napjatého ticha se ke mně Michael otočil. Viděla jsem, že jsem ho nepřesvědčila – spíš jsem ho udolala. Souhlasil pod podmínkou, že za několik měsíců se k tomuto rozhodnutí vrátíme.

„Uvidíš, Michaele, že Jake nastoupí do školy – se zdravými dětmi. O to se postarám, slibuju.“

NOVÁ NORMÁLNOST

Na druhé straně telefonu se rozhostilo nezvyklé ticho. Pak se Jakeova terapeutka Melanie Lawsová ujistila: „Opravdu to tak chcete?“

Než jsem našla odvahu zvednout sluchátko, sedla jsem si do obýváku a snažila se pravidelně dýchat. Nádech a výdech, nádech a výdech, opakovala jsem si. Plně na mě dolehla tíha břemene, které jsem si na sebe vzala. S Michaelem jsem to nakonec zvládla, jenomže co dál? V knihovně jsem žádnou příručku s názvem Jak snadno a rychle začlenit vaše dítě s těžkou formou autismu do kolektivu zdravých vrstevníků neměla. Vůbec jsem netušila, odkud bych měla začít.

A tak jsem zatelefonovala ženě, o níž jsem věděla, že mi pomůže: Melanii Lawsové. Pokud jsem ji ovšem chtěla získat pro svůj plán, musela jsem ji nejdříve přesvědčit, že mi nepřeskočilo.

S Jakem pracovala Melanie od začátku. Chovala se k němu vřele a mateřsky a hned jsme si padly do oka. Měla přirozenou autoritu danou roky praxe – věnovala se stovkám dětí a navíc vychovávala sedm vlastních. Imponovala mi její houževnatost, nikdy si nic neusnadňovala. Tak mě to učil dědeček. A zároveň mi zdůrazňoval, abych tuto vlastnost náležitě oceňovala i u jiných.

Melanie všechno obrátila v legraci a Jakea nakonec vždycky rozesmála, byť se tvářil sebezarputileji. „No a teď si na mě vymysleli tohle,“ ušklíbla se a prstem shazovala kartičky z pracovního stolku. Umíněně přitom vrtěla hlavou jako Jake a dávala si pozor, aby se nám nepodívala do očí. Velice se mi zamlouvalo, že na děti pohlíží jako na lidi. Nevnímala je jako chudáčky hodné soucitu ani jako problémy, které je třeba vyřešit.

S Melanií jsem chtěla mluvit ještě z jiného dobrého důvodu. Kdysi – než se začala specializovat na práci s autistickými dětmi – působila jako učitelka. Věděla tedy, co musí Jake zvládnout, aby mohl nastoupit do běžné školy.

Když jsem se jí ale svěřila, že jsem Jakea odhlásila ze školky, odmlčela se. To nevěstilo nic dobrého. A pak mě začala bombardovat argumenty. Mluvila stejně jako Michael.

„Mám pocit, že si pořádně neuvědomuješ, do čeho se řítíš,“ poznamenala. „Jake potřebuje obrovskou péči – stoprocentní péči, Kris. A tu mu, upřímně řečeno, mohou poskytnout speciálně vyškolení lidé s léty praxe a velkými zkušenostmi s autistickými dětmi. A to pomíjím fakt, že máš plné ruce práce s malým Wesleym.“

Pustila jsem se tedy do vysvětlování. Vybavila jsem si žlutý školní minibus a trochu jsem znejistěla. Věděla jsem ale, že takhle to pro Jakea bude nejlepší. Moje přesvědčení bylo nezvratné. Není to ovšem málo? Melanie problematice autistických dětí dobře rozuměla – a nevypadalo to, že s mým rozhodnutím souhlasí. A nesouhlasil s ním ani Michael.

Chvíli jsme se dohadovaly a nakonec Melanie prohlásila, že si to musí nechat projít hlavou.

Druhý den ráno se před domem ozval klakson. Na příjezdové cestě jsem uviděla Melanii. Z kufru vytahovala jednu bednu za druhou. Vzhlédla ke mně a křikla: „To tam budeš jenom tak zevlovat? Nebo mi s tím pomůžeš dovnitř?“

Přestože moje plamenná řeč na ni valně nezapůsobila, slíbila, že mě v tom nenechá. A tak jsme vyskládaly obsah beden na podlahu – kolem nás pobíhaly děti – a Melanie mi celý den vysvětlovala, k čemu jednotlivé pomůcky, hračky a cvičení slouží a jak je lze terapeuticky využít. Pověděla mi, co považuje za zvlášť důležité, a já jsem si všechno zapisovala, až mě brněla ruka. Půjčila mi také spoustu vlastních materiálů. Byly to knihy, pracovní listy, příručky. A potom mě, minutu po minutě, provedla běžným dnem v běžné škole. A já jsem si pečlivě zaznamenávala, co všechno bude muset Jake umět, aby ho do takové školy přijali.

Když se Melanie konečně zvedla k odchodu, měly jsme toho obě dost. Přesto se docela přívětivě usmála a ještě jednou se ujistila: „Nerozmyslela sis to?“

Odpověděla jsem, že ne.

Jake začal dodržovat nový denní režim. Ale namísto toho, abych ho ustavičně někam postrkovala, dostal víc volnosti. Spoustu času prostě dělal to, co chtěl.

S velkým zaujetím například sestavoval puzzle. Od jednoduchých dřevěných skládaček přešel ke složitým obrazům o tisíci dílcích. A stačilo mu na to jediné odpoledne. (Jednou v sobotu jsme potřebovali něco dokončit, a tak Michael Jakeovi úkol zkomplikoval. Do obrovské mísy, z níž jsme si u televize brali popcorn, sesypal puzzle z pěti nebo šesti krabic. „Tohle ho alespoň na chvilku zabaví,“ doufal Michael. Opravdu ho to zabavilo – ale jenom na chvilku.)

Jake také rád skládal čínské puzzle – tangramy: Ze sedmi plochých, různě nepravidelných dílků bylo třeba vytvořit realistický obrázek. To mi vždycky trvalo neuvěřitelně dlouho. Jednotlivé části jsem obracela na všechny strany, než jsem konečně složila zvířátko nebo domeček. Ovšem Jake si všechny dílky zřejmě bryskně přetočil v hlavě a pak už je suverénně kladl vedle sebe, jako by ani jinak uspořádány být nemohly. Brzy jsme začali jednotlivé sady kombinovat. Vytvářeli jsme veliké, složité obrazce – a mnohem krásnější, než ty, které byly uvedeny v předloze.

Skládačkám a tangramům jsme se věnovali stejně intenzivně jako kdysi terapii – a brzy jsem si všimla, jak se Jake mění. Uvolnil se a celý jako by ožil. Ztrátu ze školky dohnal zhruba za měsíc. Znovu začal mluvit. Nebyla to konverzace – nemohla jsem předpokládat, že položím otázku a dostanu odpověď – nicméně mluvil. Většinou vyjmenovával číselnou řadu. Čísla ho vždycky uklidňovala. Účtenku z obchodu u sebe nosil klidně celý týden a prstem hladil sloupec cifer. Stavidla výřečnosti se otevřela a od té doby Jake prakticky nemlčel. Jakmile jsme vyšli na ulici, začal hlásit čísla na všech cedulích v dohledu. Když jsem měla nějaké vyřizování, brala jsem ho s sebou – a ze zadního sedadla mi do uší proudil tok čísel.

A pak jsem zjistila, že se naučil sčítat. Když totiž četl telefonní čísla na kamionech a dodávkách, které jsme míjeli, uvědomila jsem si, že na konci jedno číslo přebývá. Ve chvíli, kdy mi došlo, co to znamená, jsem málem sjela ze silnice. To poslední číslo byl součet předchozích desíti cifer.

Když jsme se jednou vraceli s Wesleym od lékaře, zachytila jsem, co si Jake vzadu brblá. Byla to čísla poznávacích značek jiných aut. A pak názvy obchodů, kolem nichž jsme projížděli! Ve třech letech, pár měsíců poté, co nám tvrdili, že se nebudeme muset zatěžovat s abecedou, uměl můj syn číst! Neměla jsem nejmenší tušení, kdy a jak se to naučil – možná přece jenom z toho Kocoura v klobouku. S naprostou jistotou jsem mohla tvrdit jediné – že jsem ho na čtení nikdy nepřipravovala. Nikdy jsem ho – na rozdíl od dětí ve školce – neučila výslovnost a abecedu. Nikdy jsem s ním nepřečetla ani slovo. A teď, když se rozmluvil, jsme zjistili, že to ani nebylo zapotřebí.

Šokovalo nás také, jakou má paměť. Velice ho přitahovaly poznávací značky. Sotva se naučil chodit, zastavoval se u každého auta v okolí a prsty přejížděl po značce. Sousedé si na ten výjev rychle zvykli. Jednou jsme se vydali na procházku i večer. Auta už parkovala v garážích. A Jake si u každé příjezdové cesty přeříkal číslo značky vozu, který tam ráno stál. Všechna je uměl zpaměti!

Bylo to naprosto neuvěřitelné – a náš syn dával tušit, že to nejlepší teprve přijde. Nákup nám zabral několikanásobně víc času než předtím. Než jsem vybrané zboží uložila do vozíku, musela jsem totiž Jakeovi říct, kolik daná věc stojí, a on cenu zopakoval. Dovádělo mě to k šílenství. Wes se nervózně vrtěl v klokance a já jsem si přála, abychom už byli venku. Jednou, asi půl roku poté, co Jake přestal chodit do školky, jsem u pokladny vytahovala kreditní kartu, když vtom synek spustil: „Dolar dvacet sedm! Dolar dvacet sedm!“ Spěšně jsem zaplatila a chvátala s ječícím dítětem z obchodu. Když jsem na parkovišti zkontrolovala účtenku, všimla jsem si, že prodavačka započítala trs banánů za dolar dvacet sedm centů dvakrát. Jake tedy v duchu spočítal cenu celého nákupu! Od toho dne mě pokaždé, když jsme se zařadili do fronty u pokladny, informoval, kolik budu platit.

Známé, kteří měli co do činění s matematikou, uváděl Jake v úžas. Vzpomínám si, jak se k nám na kávu zastavila moje teta, středoškolská profesorka matematiky. Jake si hrál na podlaze s krabicí od cereálií a míčky z polystyrenu. (Koupila jsem je v obchodě s výtvarnými potřebami, aby si z nich děti ve školce mohly dělat sněhuláky.) Vkládal míčky do krabice a potom je zase vytahoval, jako by je počítal. Teta se ho zeptala, co vyrábí.

„Devatenáct koulí tvoří rovnoběžnostěn,“ odpověděl, aniž odlepil zrak od krabice.

To slovo jsem slyšela poprvé v životě a neměla jsem ponětí, co by mělo znamenat. Připadalo mi, že si ho vymyslel. Jak jsem si ale zjistila, rovnoběžnostěn je těleso, jehož stěny tvoří šest rovnoběžníků a Jake ho viděl v obrázkové encyklopedii, kterou jsme měli doma. A ano, lze ho vyrobit i z krabice od cereálií. To učené slovo tetu vyvedlo z míry; ještě víc ji ale zarazilo Jakeovo brilantní matematické myšlení.

„Jake právě vytvořil rovnici, Kristine,“ vypravila ze sebe ohromeně. „Říká, že do jeho krabice od müsli se vejde devatenáct míčků.“ Pořád mi to nedocházelo. Rozbřesklo se mi, až když mi teta prozradila, že s tímto zápolí její patnáctiletí studenti. Jakeova schopnost učit se byla v určitých oblastech mimořádná. Když projevil zájem o šachy, vysvětlili jsme mu, jak se táhne jednotlivými figurkami, a brzy dával na frak všem dospělým členům naší rodiny – a někdy to byli docela zdatní hráči.

Nebo jsme mu pořídili sadu plastových kartiček s písmeny. Hračky tohoto druhu miloval. Večer s nimi samozřejmě šel spát. Ráno u snídaně jsem postřehla, že vytváří různé vzorce z cereálních kuliček. Co to znamená, jsem pochopila později. Když jsem Jakea uložila k odpolednímu spánku, všimla jsem si, že na spodním okraji nových umělohmotných kartiček jsou i znaky Brailleova písma. Jake se tedy sám naučil Brailleovo písmo.

V tomto období měl ještě jednu vášeň: mapy. Pokaždé když se v seriálu Dora průzkumnice objevila zpívající mapa, byl štěstím bez sebe. Nadšeně jezdil prstem po propletencích silnic a železničních tratí. Z tohoto zájmu jsme těžili všichni. Ve čtyřech letech uměl Jake zpaměti autoatlas celých Spojených států. Stačilo položit otázku, jak se dostaneme z Indianapolisu do Chicaga, a syn pohotově vyjmenoval čísla silnic a všechny odbočky. A ve městě byly jeho schopnosti přímo k nezaplacení. Do Chicaga jsme jezdili poměrně často, protože tam žila celá Mikeova rodina. Bez uzardění přiznám, že v centru jsem za volantem na Jakea vyloženě spoléhala. Znal každou budovu a věděl o všech zkratkách. Brzy si vysloužil přezdívku JPS, Jakeův polohovací systém. A tak jsme měli JPS dlouho předtím, než se do automobilů začal standardně zabudovávat GPS.

Udivovalo nás, jak je syn vyspělý a jak rychle se učí. V běžném životě to ale růžové vůbec nebylo. Nedařilo se nám rozvíjet řeč. Jake naštěstí zase mluvil a za to jsme byli neskonale vděčni. Bohužel ale ze sebe sypal jenom čísla a názvy obchodů, což má ke skutečné konverzaci pořádně daleko. Jazyk prostě nepovažoval za nástroj komunikace. Věděl, kolik tmavě modrých aut jsme viděli cestou do Starbucksu, už mi ale nedokázal říct, jak se celý den měl.

Nevěděli jsme, jak ho začlenit mezi vrstevníky. Bylo jasné, že jeho mimořádné akademické schopnosti mu v tomto ohledu nepomůžou. Sociální schopnosti a dovednosti jsou, jednoduše řečeno, v tomto věku důležitější. Děti v kolektivních zařízeních dostávají mnoho prostoru pro hru. Musí navazovat kontakt se spolužáky, musí se řídit jednoduchými pokyny a dělit se s ostatními. Pokud by si Jake zalezl někam do rohu a tam celý den studoval periodickou soustavu prvků, co nevidět by ho vyloučili.

Bylo prostě nezbytné, aby se naučil fungovat v kolektivu. Se mnou ve školce byl denně. Melanie však navrhla, aby se stýkal také s jinými dětmi s autismem. S její pomocí jsem tedy nabídla místo ve školce také malým autistům. Předpokládala jsem, že při troše štěstí dostanu pět šest odpovědí.

To, co následovalo, mi vyrazilo dech. Došlo mi, že nás postihla epidemie – epidemie autismu. Odepsaly mi stovky rodičů různě starých dětí. Z jejich e-mailů sálala bezmoc. Tito lidé, stejně jako já, cítili, že jejich snaha vychází naprázdno a stav dětí se nelepší. Mnozí vyčerpali všechny možnosti v rámci systému. Neměli se už kam obrátit a vkládali do mě poslední naději. „Pomozte nám, prosím,“ psala jedna maminka. „Jste naše poslední naděje.“

To mi otevřelo oči. A při pohledu na zahlcenou e-mailovou schránku mě napadlo: Nebojte se, nikomu z vás nedám košem. Přijďte všichni. Vaše děti se budou připravovat na život ve většinové společnosti s mým Jakem. A přijmeme i starší děti a autisty s těžkou formou postižení. Vytvoříme komunitu, řekla jsem si. Budeme věřit svým i ostatním dětem. A potáhneme za jeden provaz.

AŤ ZÁŘÍ

„Kristine, zdá se mi, že máme v obýváku živou lamu.“

V Michaelově hlasu byla cítit rezignace. Dva roky poté, co jsme Jakea odhlásili ze školky, byl manžel zvyklý na ledaco. Pochopil, že jestliže se do něčeho pustím, pak to stojí za to. S něčím takovým ale počítat nemohl.

Lama samozřejmě neměla v obýváku co pohledávat. Měla být v garáži – v ní jsme provedli potřebné úpravy, aby mohla sloužit jako školka. Nyní se zde také dvakrát týdně scházely děti s autismem. Nevím, co si Michael představoval, když jsem mu oznámila, že Jake nastoupí do školy se zdravými dětmi. Troufám si však tvrdit, že skutečnost veškerá jeho očekávání bravurně překonala.

Záplava e-mailů od zoufalých rodičů mě přiměla k ráznému kroku. Rozhodla jsem se, že pro děti s autismem a jejich rodiče uspořádám večerní kurzy. Chtěla jsem se zaměřit na to, abych tyto děti připravila na nástup do běžné školy. Melanie mi naštěstí slíbila pomoc i nyní. Doporučila mi, abych svůj projekt registrovala jako charitativní, protože jsem za něj v žádném případě nehodlala vybírat peníze. Bylo by mi proti mysli, kdyby si některá rodina nemohla dovolit účast z finančních důvodů nebo kdyby se musela vzdát jiné terapie.

Ráno jsem tedy otevřela školku a odpracovala v ní devět hodin. V tomto zůstalo vše při starém. Ovšem dvakrát do týdne, jakmile děti odešly domů, jsem místnost vyluxovala a připravila na večerní kurzy. Program jsem nazvala Světýlko.

Od začátku jsem věděla, že k autismu budu přistupovat nekonvenčně. Terapie se typicky soustředí pouze na dovednosti na nejnižší úrovni. Ovšem rodiče, kteří se přihlásili do Světýlka, si často stěžovali, že je téměř nemožné posunout děti o příčku výš. Mnozí se o to bez většího úspěchu snažili roky.

Jejich slova jsem mohla potvrdit z vlastní zkušenosti. Sama jsem viděla, jak na terapiích hodiny nutí děti, aby naskládaly kroužky na tyč nebo nakrmily panenku. Ostatně i můj syn během sezení občas usnul – s měkkým terapeutickým míčkem v ruce. Rozhodla jsem se tedy, že děti nebudu trápit tím, co jim nejde. Naopak, začneme od toho, co je baví.

Moje koncepce byla na hony vzdálena standardnímu postupu. Běžně se stává, že psychologové na začátku sezení dítěti vezmou hračku, kterou má na pracovním stolku. (Někteří ji dokonce schovají.) Nechtějí totiž, aby se malý pacient rozptyloval, protože pak by se nemohl koncentrovat na jejich terapeutické cíle. Stejné chyby jsme se dopustili i my, když jsme z lednice odstranili magnetky s písmeny. A Jake myslel jenom na to, jak se k nim zase dostat. Viděla jsem děti, které absence hračky rozlítostnila natolik, že nebyly schopny splnit jediný úkol.

Způsob práce, na který jsem vsadila, byl sice netradiční, ovšem ve školce jsem ho používala dlouho. A se sestrou nám byl vštípen už v dětství. Stephanie (o pouhých čtrnáct měsíců mladší než já) byla výrazně výtvarně nadaná. Ve třech letech malovala lépe než mnozí dospělí. A v šesti mohla směle konkurovat profesionálům.

Sestřin talent nám oběma otevřel dveře do tvůrčího světa umění. Po hračkách z obchodu jsme sáhly zřídka. Mnohem víc nás lákaly výrobky mé sestry. Její nádherné papírové panenky se stovkami dokonalých oblečků se nikde sehnat nedaly. A to nechodila ještě ani do školy. Vymýšlela jsem komplikované příběhy a Stephanie k nim kreslila obrázky: hrady se strašidly, knihovny plné knih nebo džungle s bujnou vegetací. O domeček pro panenky jsem si nemusela říkat mamince, stačilo poprosit Stephanii.

Pozoruhodné umělecké nadání jí ale ve škole nepomohlo. Prolézala doslova s odřenýma ušima. Nenašla si kamarádky a nejraději byla sama nebo se mnou.

Mamince kupodivu žalostný prospěch její druhorozené dcery velké starosti nedělal. Problému si byla vědoma (jinak to ani nešlo, protože Stephanie na tom byla opravdu bledě), a přesto si zachovávala nadhled a optimismus. „Když člověk neumí kreslit, tak se z toho žádná věda nedělá. Ale běda když propadáš z matematiky,“ řekla mi jednou. „Nenapadá tě, proč to tak je?“ Ta poznámka mě překvapila – maminka pracovala jako účetní a čísla milovala. Ale taky znala Stephanii.

Ve třetí třídě měla sestra psát test. Při letmém pohledu na zadání však bystře odhadla své šance a na místo vyhrazené pro hodnocení nakreslila zamračeného smajlíka. Poté obrátila papír a ve zbývajícím čase vyvedla dokonale vystínovanou krajinku. Maminka se rozesmála na celé kolo, když se dozvěděla, co Steph vyvedla.

Její reakce mě zaskočila. Jak je možné, že se máma dokáže přes sestřin neúspěch tak lehce přenést? Maminka vzala do ruky papír s písemkou a prohlásila: „Ty máš hlavu na tohle“ – obrátila list na druhou stranu – „a Stephanie zase na tohle. A každá si najdete svou cestu.“

Tehdy jsem poznámce o tom, jak jsme každá jiná, nepřikládala žádný význam. Tak to prostě bylo.

Dnes ale vím, že za své názory vděčím mamince. Její zásluhou jsem totiž pochopila, že každý je v něčem výjimečný, každý může druhému něčím, byť třeba velmi neotřelým, prospět. A nabyla jsem přesvědčení, že chceme-li tento svůj jedinečný talent plně rozvinout, musíme začít už v dětství.

Je docela možné, že maminka by nezachovala stoický klid, kdyby sestřino nadání nebylo tak výrazné a tak zřejmé. Stephaniina díla však uváděla dospělé v úžas a citlivější povahy občas pohnula i k slzám. Jisté ale je, že maminka dceru kvůli neúspěchům ve škole netrápila a zaměřila se na to, aby všemožně podporovala její nadání.

Prarodiče na nás nešetřili, výdaje ale pečlivě zvažovali. A přesto dali Stephanii hned deset štětců různé tloušťky a velikosti a obrovskou krabici drahých pastelek.

Když bylo sestře osm, vyklidila maminka prádelnu, nastěhovala do ní několik kuchyňských skříněk, a Stephanie měla svůj první ateliér. Mohla si tam uložit veškeré malířské potřeby a malovat a kreslit podle libosti. A navíc, tyto dary přicházely bez nároku na vděk. Stephanie se nemusela cítit nikomu povinována. Nikdo jí ani nenaznačil, že teď, když má svůj ateliér, musí kreslit jako na běžícím pásu. Maminka jí jenom poskytla prostor, aby se mohla nerušeně bavit a být sama sebou.

Dnes je Stephanie profesionální výtvarnice. Její portréty mých dětí patří k tomu nejcennějšímu, co mám, a střežím je jako oko v hlavě. Maminka mi ukázala, že když se na zdánlivě beznadějnou situaci podíváme z jiného úhlu, můžeme objevit velké nadání a třeba i poslání.

Děti ve školce jsem v jejich zálibách vždycky podporovala. A viděla jsem, k jakým úžasným výsledkům se můžou dopracovat, pokud mají příležitost a podmínky. Vzpomínám si například na Eliotta. Když jsem si všimla, že Michaelovu novou televizi nenechá chvíli na pokoji, vypravila jsem se do nejbližší opravny elektroniky a odvezla si všechno, čemu už nebylo pomoci a co přitom nebylo radioaktivní ani jinak nebezpečné. Pro někoho to byla hromada harampádí, pro Eliotta hodiny zábavy, zvlášť když nádavkem dostal zbrusu nový šroubovák s rukojetí v barvě karamelového jablka.

V té době neunikl mé pozornosti jediný obchod s použitým zbožím. (A rodina si kvůli tomu ze mě utahovala.) Když jsme kolem nějakého jeli, Michael vždycky obrátil oči v sloup, ale zastavil dřív, než jsem ho o to stihla poprosit. Pro děti jsem tam pokaždé pořídila něco pěkného. Tak například v Armádě spásy jsem pro Eliotta získala starý budík a krásné vodové barvy pro výtvarně zaměřenou Claire.

Ve školce jsem viděla, s jakou pečlivostí se děti oblíbeným činnostem věnují a jak jsou spokojené, když k tomu dostanou čas a prostor. Proto mě nepřekvapilo, když mi po letech maminky s vděčností sdělovaly, čeho jejich děti dosáhly. Tak zrovna Claire byla přijata na uměleckou školu a rýsuje se před ní stáž v muzeu v Indianapolisu. A Eliott se v deseti letech pustil do sestavování počítačů. Když byl na střední škole, pokračoval v tomto koníčku v otcově dílně. Z jednotlivých komponent skládal hybridní počítače, které používaly operační systém Apple. A během stáže na klinice vylepšil lékařský přístroj, který se používá dosud. To všechno stihl ještě před maturitou.

A mnohokrát se mi potvrdilo, že když děti můžou dělat to, co je baví, zlepší se ve všem ostatním. Lauren si odmalička hrála na hospodyňku. Ochotně mi pomáhala s prádlem a ukládala menší děti ke spánku, ale tak zvané intelektuální aktivity (čtení a počty) ji nezaujaly. Dívku jsem hlídala i v době, kdy už byla starší a chodila do školy. A tehdy jsem ji začala učit péct. Zkoušely jsme recepty, které nám se Stephanií předala babička. Vážily jsme a míchaly a pak napekly víc, než jsme mohly sníst.

Nejzdařilejší kousky odnesla Laurenina maminka do potravinové banky – a Lauren napadlo, že by se jim třeba hodila nějaká výpomoc. A hodila. Maminka se sice strachovala, že čas strávený v kuchyni se nepříznivě odrazí na výsledcích ve škole, ale nakonec jsem ji přesvědčila o opaku. V jedenácti letech trávila Lauren v místní vyvařovně pro chudé každý víkend. Nikdo si to tam bez ní nedokázal představit a za svou práci dokonce získala ocenění. Prospívala přitom na výborné a zároveň zářila ve školních představeních i v místním divadle.

Věděla jsem, že jsem zvolila správný přístup. Díky němu jsem totiž mohla s dětmi navázat úzký kontakt. Kdysi (dávno předtím, než jsem se pustila do projektu Světýlko) jsem o prázdninách hlídala osmiletou dívku. Matka mě po telefonu upozornila, že Jenny se obtížně soustředí a nerada dělá to, co zrovna má. Z tábora ji poslali domů po dvou dnech. Nikdo si s ní nevěděl rady, a tak zoufalá matka požádala o pomoc mě.

První den dorazily poměrně pozdě. Matka byla znatelně rozrušená a hned spustila: „Ráno jsem jí řekla, ať se obuje. Za půl hodiny jsem ji šla zkontrolovat, a ona blábolí jakési nesmysly o skřítcích a kouzelném prstenu – a je pořád bosá! Proto jsme taky nestihly přijít včas. Kdyby alespoň poslouchala, co jí říkám!“

Dopoledne jsem Jenny nechala v klidu, ale po obědě, když se menší děti uložily ke spánku, jsem si ji zavolala do obýváku. Matka se o dceřině zálibě v příbězích vyjádřila s despektem. Neodsuzovala jsem ji za to – ráno se pořádně vystresovala. Její holčička ale měla neuvěřitelně bohatou fantazii. Bylo mi jasné, že jakmile ke mně najde důvěru a otevře se mi, naučí se poslouchat a chodit včas.

Ukázala jsem jí obrázek ve staré dětské knížce z antikvariátu. V lese zalitém sluncem se u kořenů obrovského, mechem porostlého stromu krčila krásná žena. Měla krásné dlouhé vlasy a v náručí svírala dítě. Byla to pěkná ilustrace a navíc podněcovala fantazii a přímo vybízela k vyprávění. Kdo asi je ta záhadná paní? A jak se octla na tak tajuplném místě?

Dívčin obličej nabyl úplně jiného výrazu; instinktivně se obrázku dotkla. Podala jsem jí knihu a zavřela oči. „Co kdybys mi o té paní něco pověděla?“ vyzvala jsem ji.

Chvíli bylo ticho. Pak Jenny váhavě začala. Cítila jsem její nejistý pohled, jako by se snažila odhadnout, zda se napřímím a zarazím ji. Já jsem ale seděla se zavřenýma očima a usmívala se. A jak se Jenny osmělovala a spřádala poutavou dějovou linii, pomalu mě pustila z hlavy. Ničemové kuli své pikle, nedorozumění měla děsivé následky, ale nakonec samozřejmě zvítězila opravdová láska. Jenny vytvořila strhující, a přesto logický příběh. Když jsem po deseti minutách otevřela oči, chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, že stále sedím v obýváku, v televizi je naladěná stanice CNN bez zvuku a na lince ještě pořád leží Michaelova topinka.

Jennyino vyprávění jsem si nahrála na mobil a večer ho přepsala na počítači. Ze skříňky s kancelářskými potřebami jsem si donesla několik listů luxusního smetanového papíru (čekal tam na zvláštní příležitost) a stiskla tlačítko Print. Na obal jsem krasopisně vyvedla Jennyino jméno, okraje jsem procvakla děrovačkou a „knihu“ svázala zlatou saténovou stužkou, která mi zbyla od Vánoc. A další den jsem svůj výtvor předala Jenny. „Chtěla jsem ti poděkovat za ten nádherný příběh, který jsi mi včera vyprávěla. Měla jsem ho plnou hlavu, a tak jsem se nakonec rozhodla, že ti z něj vyrobím knížku.“

A od té doby jsem s Jenny neměla jediný problém. Celé léto jsem jí nosila obrázky – hledala jsem v časopisech a knihách nebo jsem pořizovala fotografie předmětů, které by ji mohly zaujmout – a ona se nad každým rozpovídala. Jakmile dostala možnost své nadání rozvíjet a její maminka se ho naučila vnímat jako dar, nikoli jako překážku, všechny potíže zmizely. A stačila trocha povzbuzení a uznání.

Těšilo mě, když si rodiče i po letech mysleli, že moje školka sehrála v životě jejich dětí zásadní vliv. Nabyla jsem přesvědčení, že každé dítě nás dokáže příjemně překvapit, pokud mu poskytneme to, co pro rozvoj svého nadání potřebuje. A silné příběhy Lauren, Elliotta, Jenny, Claire a dalších mě utvrzovaly v předpokladu, že se tento přístup může osvědčit i u dětí se speciálními potřebami. A tak jsem se rozhodla, že malým autistům ze Světýlka pomůžu, aby jednou mohli navštěvovat běžnou školu.

Všechny tyto děti dostaly nálepku „ztracený případ“. V každém přitom blikotalo nějaké světýlko – a často jich bylo víc! (Proto jsem takto pojmenovala svou novou školku.) Mým posláním bylo vypátrat ho a rozdmýchat, aby se rozzářilo v jasném ohni. U zdravých dětí jsem to ostatně dělala stejně.

O nadání dětí ze Světýlka jsem se nezřídka dozvěděla hned první den. „Billy zná statistiky každého nadhazovače všech vyšších baseballových lig.“ „Mohla by si prosím Violet nechat ta křídla? Je totiž úplně posedlá motýly,“ slýchala jsem. Rodiče obvykle věděli, v čem jejich dítě vyniká. Většinou si ale neuvědomovali, že právě takto by s ním mohli navázat komunikaci a posunout ho o kus dál.

Meaghan milovala dotek. S potěšením bořila obličej do koše s čerstvě vypraným prádlem a hladila měkoučký přehoz na pohovce. Jak bych mohla tuto zálibu využít, aby holčičce co nejvíc prospěla? přemýšlela jsem. Vzpomněla jsem si na Lauren, zavedla Meaghan do kuchyně a s dívenkou s hodnotou IQ padesát jsem se vrhla do výroby domácí plastelíny. Když byla měkká hmota hotová a Meaghan si s ní dostatečně vyhrála, vybíraly jsme vykrajovátka. (V prostorném šuplíku jsem jich měla nejméně dvě stovky.) A nakonec jsme přidaly barvu a vůni.

„Fialoví tučňáci s vůní arašídového másla! Tak mi o nich něco pověz,“ vybídla jsem Meaghan. A Meaghan mi o nich něco pověděla.

Dělaly jsme plastelínu s vůní skořice a jablek, rozmarýnu i levandule. Někdy jsem do hmoty nasypala korálky – plastelína pak měla nezvyklou hrbolatou strukturu.

Vykrajovaly jsme písmenka a skládaly krátká slova – jména nás dvou nebo jiných dětí ze Světýlka. Všímaly jsme si, jak lze ze dvou obdélníků vytvořit čtverec a že když na sebe položíme dva trojúhelníky a pootočíme je, vznikne hvězda. Pod rukama nám ožívali pejsci i lidé, ale vyráběly jsme také lodičky a spoustu jiných neživých předmětů.

Pracovaly jsme s maximálním nasazením. Stály jsme u kuchyňské linky a předloktí nořily do hmoty s levandulovou vůní. Ale deštivé odpoledne lze strávit i mnohem hůř, ne?

V neděli večer jsem se vydávala na nákupy. A pokaždé jsem do naší nové školky sehnala něco pěkného. V pondělí večer se děti i rodiče zvědavě rozhlíželi a hledali, co v garáži zase přibylo. A často to bylo překvapení i pro Michaela.

Jednou jsem například dětem pořídila archeologické naleziště s barevným pískem. Každá barva představovala jedno geologické období. Do tlustého deníku vázaného v kůži jsme zaznamenávali, jak pokračuje výzkum, a každý nález jsme pečlivě zdokumentovali. Na zahradě jsme pak objevovali dinosauří kosti a odlévali je ze sádry. (Použila jsem vyvařené a vybělené kosti z kuřete, které jsme měli k večeři.) Pravěcí ještěři nadchli i ty, které toto téma dosud nezajímalo. A děti, které dinosauří mánii propadly už dřív, byly v sedmém nebi.

Dbala jsem na to, aby děti při hře neomezoval nedostatek materiálu. Tento zvyk se mi nejspíš dostal pod kůži už v dětství, dědečkovou zásluhou.

Dlouho předtím, než jsem se pustila do projektu pro autistické děti, ke mně do školky chodil chlapeček Francis. Ohromně rád si hrál s velkými kartonovými cihlami. Všimla jsem si ale, jak ho rozčiluje, že v sadě je pouze patnáct kostek. Ty stačily leda na krátkou zeď; na pořádnou stavbu to bylo málo.

Tohle se mi v dětství nikdy nepřihodilo. Dědeček nám totiž vyrobil hračku ze všeho, co mu při práci v dílně zbylo. Kus dřeva opracoval a za chvíli jsme měli stavební kostku. Některá vypadala jako kostka cukru, jiná zase velikostí připomínala stavební tvárnici. A kdyby jenom obyčejnou kostku – hráli jsme si s jehlany, oblouky, válci, dlouhými deskami, kvádry a, aby to bylo zajímavější, i s tělesy nepravidelných tvarů. Dědeček John také vytvářel všelijaké konzoly, štíty, vikýře, sloupky a jiné vysloveně architektonické prvky. A když se u prarodičů sešlo všech třináct vnoučat, vrhli jsme se do stavby domu.

Materiál, kterým nás dědeček zásobil, opravdu vystačil na celý dům. Nemuseli jsme se spokojit jenom s komínem z několika kostek. A není se proto co divit, že nám tato zábava vydržela mnohem déle než jiným dětem. Z dědečkových kostek jsme totiž hned tak nevyrostli.

Geny pro práci se dřevem jsem po dědečkovi nezdědila, cítila jsem ale, že přesto můžu být Francisovi něco platná. Vzala jsem si nějaké peníze a koupila sedm sad kartonových cihel – víc se mi do auta nevešlo. Jakmile jsem je doma vyskládala, bylo mi jasné, že jsem se trefila. Hoch se okamžitě vrhl do mostů a pyramid. Vytvářel vysoké věže, jaké známe ze hry Jenga, a pokoušel se o stavby ve stylu Franka Lloyda Wrighta.

Také Francis ve své zálibě úspěšně pokračuje. O řadu let později jsem viděla na Discovery dokument o středověkých katedrálách a uvědomila si, že při hře s kartonovými kostkami se chlapec vlastně „seznamoval“ s funkcí opěrného systému. Neodolala jsem a hned jsem o svém postřehu napsala Francisově matce. A tak jsem se dozvěděla, že její syn studuje architekturu a v létě byl na prestižní stáži v Anglii.

A na tom, aby byly děti zahrnuty vším, co potřebují, jsem si dávala záležet i ve Světýlku. Cítila jsem, že tudy vede správná cesta. Co asi na dítě s mimořádným zájmem o zvířata zapůsobí silněji? Návštěva dětského koutku v zoologické zahradě, nebo živá lama, kterou jsem si vypůjčila z farmy a která teď postává u jídelního stolu?

Rodiny ze Světýlka jsem poprosila o jediné – o aktivní účast. Děti totiž žene dopředu, když vidí, že jejich zájem bereme vážně. Považovala jsem proto za podstatné, aby se do naší činnosti zapojili také rodiče. Byla to pro ně příležitost pochopit, v čem spočívá nadání jejich dětí.

Děti s poruchou autistického spektra totiž mívají velmi hluboké a vyhraněné zájmy. Ty ovšem ostatní většinou zlehčují, protože je čísla poznávacích značek či geologická historie jeskyň v Indianě nezajímá. A jsem přesvědčená, že děti s autismem zase nezajímá, že je rodiče chtějí obejmout nebo je nutí do nějaké říkanky. Přihodilo se vám někdy, že se na vás na večírku nalepil člověk a v jednom kuse vám vykládal o věcech, k nimž nemáte žádný vztah – dejme tomu o sportu? Anebo o politice či o sportovních autech? Mám za to, že takhle nějak si připadá člověk s autismem. Ano, tito lidé žijí v našem světě. Ale přemýšlejí jinak, než bychom chtěli.

Představte si, že máte dům v koruně stromu a nikde jinde se necítíte v bezpečí. Jenomže ostatní na vás zezdola ustavičně pokřikují: „No tak už konečně slez! To přece není normální, žít na stromě. Musíš dolů, mezi lidi.“

A pak se jednoho dne pod stromem objeví nějaká paní. Nekřičí na vás a nechce, abyste slezli. Místo toho vyšplhá na strom a dá vám najevo, jak moc se jí tam líbí. Nevytvoříte si k ní jiný vztah než k těm lidem pod stromem? A když vás i ona požádá, abyste na chvíli, na pár minut, slezli, protože vám chce ukázat něco úžasného, určitě to alespoň zvážíte.

Tímto příměrem jsem vysvětlovala, co ve Světýlku děláme. Šli jsme k dětem, abychom je mohli dovést tam, kde je jejich místo.

Protože jsme ve Světýlku trávili spoustu času, začalo se mezi rodiči vytvářet pevné, láskyplné pouto. Maminky (především to byly maminky) se seznámily, získaly vzájemnou důvěru a vykřesaly v sobě smysl pro legraci. A brzy se na naše setkání těšily stejně jako jejich děti. Světýlko dokázalo alespoň na chvíli zmírnit strach a izolaci. V těchto pocitech jsme totiž od chvíle, kdy byla našim dětem stanovena diagnóza, žily.

První zimu ve Světýlku si vybavuju už jen matně. Od půl sedmé ráno do půl šesté večer jsem pracovala ve školce. Pak jsem měla půl hodiny na to, abych vyluxovala a připravila aktivity do Světýlka. Od šesti do sedmi hodin jsem se věnovala Jakeovi a čtyřem dalším autistickým dětem. Poté jsem si odbyla večeři s rodinou a znovu spěchala do Světýlka. Michael mezitím vykoupal Wesleyho. Když děti odešly domů, přečetla jsem Jakeovi a Wesleymu pohádku na dobrou noc a vykoupala Jakea.

A to se opakovalo den co den. Večer jsem bývala tak unavená, že jsem si někdy ani nevyčistila zuby, než jsem šla spát. Když jsem si ale vzpomněla na to, co jsme řešili před rokem, byla jsem ráda, že se nemusím zabývat složitějšími problémy.

Informace o naší práci se roznesla a asi za rok se začaly hlásit děti se speciálními potřebami i do mé původní školky. Přes den jsem se tedy starala o zdravé i „nestandardní“ děti a večer a o víkendech jsem se věnovala dětem s autismem. Z někdejší garáže se tak stala jakási psychologická laboratoř. Naučila jsem se rychle rozpoznat, co na koho platí a co ne. Často jsem byla překvapená, co nakonec zabralo. Nejdřív jsem si ale musela k dítěti najít cestu.

Jerodovi bylo jedenáct, když jsem ho viděla poprvé. Od tří let nemluvil. Rodiče vyzkoušeli všechno možné a každý doktor jim tvrdil totéž – že jejich syn už mluvit nebude. „Prý se nedá nic dělat,“ svěřila se mi Jerodova maminka Rachel. Rty se jí při tom třásly.

Z představy, že se takhle někdo vyjadřuje o dítěti, mi bylo zle. A po deseti minutách mi navíc bylo jasné, že se všichni ti doktoři mýlí. Ano, Jerod nemluvil a na první pohled bylo zřejmé, že trpí těžkou formou autismu. V jedenácti letech neřekl nic, přesto jsem hned vytušila, že v tom chlapci lze cosi najít. Při našem prvním setkání, když mi Rachel líčila, co všechno její syn neumí, se za ni Jerod rošťácky schovával a občas na mě vykoukl. Byl v tom smysl pro humor i zvědavost. Pochopila jsem, že dokáže mnohem víc, než si všichni okolo myslí. Usmála jsem se na něj a on znovu vykoukl. A celou tu dobu, kdy jsme se s Jerodem výborně bavili, mi Rachel vykládala, jak ji všichni přesvědčují, aby své dítě odepsala.

Rachel mi také prozradila, že Jerod vydává nějaké zvuky. Chtěla jsem zjistit, které hlásky umí vyslovit. Jinými slovy – zajímalo mě, zda se jedná o psychické opoždění, nebo o neurologický problém. „Umí třeba hlásku k?“ V tu chvíli začal Jerod hlasitě vrčet a bouchat dlaní do koberce.

„Promiňte,“ hlesla spěšně Rachel a pokoušela se synka utišit. „Pššt, Jerode, copak nevidíš, že si povídáme?“ A s omluvným výrazem vytáhla z tašky kuřecí nugetky. Jerod si jednu vzal a pustil se do ní způsobem typickým pro autisty. Kousek masa otáčel na všechny strany, uždiboval z něj jako housenka a pořád po mně pokukoval. Usmívala jsem se, protože mi odpověděl. Předvedl mi, co umí a co ještě ne.

Ta situace mi najednou přišla tak legrační, že jsem propukla v hysterický smích – a Jerod se smál se mnou. Šokovaná Rachel si otírala slzy a snažila se uklidnit. V tu chvíli jsem věděla, že není všechno ztraceno.

Když přišel Jerod s maminkou podruhé, na podlaze ležely bez ladu a skladu stovky (skutečně stovky) kartiček s písmeny. Rachel ten nepořádek vyděsil a ochotně se nabídla: „Mám vám to pomoct posbírat?“

„Ne, děkuji,“ odmítla jsem. Pak jsem se podívala jejímu synovi do očí a dodala jsem: „To jsem nachystala pro Jeroda.“

Tyto abecední karty vytvořené na míru měly dvě zvláštnosti. Předpokládala jsem, že Jeroda potěší. Kartiček bylo obrovské množství. Na podlaze připomínaly vločky na dně skleněného těžítka. A neméně důležité bylo, jak kartičky vyhlížely. Tuto pomůcku používají malé děti, které se učí číst, a tomu odpovídá i design. Typické jsou pestré barvy nebo postavičky z animovaného seriálu. Já jsem ale záměrně volila střízlivost – výrazná černá písmena na tuhém bílém papíru. Vnímala jsem to jako projev úcty. Jerod sice neuměl číst a psát, ale nebyl malé dítě a nezasloužil si učební materiály s infantilními motivy. Jak jsem doufala, při pohledu na obyčejné bílé kartičky se mu rozzářily oči.

Mohli jsme začít. Na modrou tabulku jsem umístila E a S. Pak jsem dala Jerodovi za úkol najít ještě jedno písmeno – aby vzniklo slovo PES. Chvíli se rozhlížel po podlaze a pak mi podal kartičku s písmenem P. Když jsem ji připevňovala na tabulku, Rachel úžasem klesla brada. „Výborně!“ prohlásila jsem uznale; písmeno jsem strhla a hodila za sebe. Byl to signál, že Jerod úkol splnil a že se k němu už nebudeme vracet. Pak jsme totéž provedli se slovem LES a NES. Za hodinu urazil Jerod větší kus cesty než za celých osm let.

A pak, když se naše setkání blížilo ke konci, jsem Jerodovi svěřila: „Teď bych tě ráda požádala o laskavost, Jerode. Je to moc důležité. Já něco napíšu na tabuli a potom to společně přečteme. Je mi úplně jedno, jak to bude znít.“ Shrnula jsem kartičky do balíčku, vybrala potřebná písmena a poskládala je do věty: „Mám tě rád, mami.“

„Tak,“ vydechla jsem. „Pustíme se do toho společně, ano? Opravdu mi na tom moc záleží.“ Přiložila jsem ukazovák k ústům a pak jsem se dotkla jeho rtů. „A vůbec nic se nestane, když se ti to úplně nepovede. Budeme číst pomalu, ano?“ A potom – do očí se mi derou slzy, když si vzpomenu na nevěřícný výraz jeho matky – jsme slova z tabule přečetli.

Pokud jsme děti ze Světýlka sledovali opravdu pozorně, mohli jsme na okamžik zahlédnout, co ukrývají uvnitř, a poté stačilo držet se stranou. Věděla jsem, že rodiče do mě musí vložit obrovský kus důvěry. A přála jsem si, abych je za to mohla odměnit. Navenek jsem sice působila suverénně, ale uvnitř mě sžíraly obavy z toho, že můj odvážný projekt ztroskotá. Stav těchto dětí se totiž nezlepší ze dne na den. Dva kroky vpřed často znamenají jeden krok vzad. My jsme ale z těžce dobytých pozic nesměli ustoupit ani o píď, pokud jsme chtěli dosáhnout toho, co jsme si předsevzali – konkrétně u Jakea, aby v pěti letech nastoupil do běžné školy. Všechny nové dovednosti bylo třeba okamžitě a za každou cenu upevnit. V opačném případě by mohly zaniknout.

A proto lama v obýváku byla spíš pravidlem než výjimkou. Aktivity do Světýlka jsem připravovala většinou sama, a tak Mike nikdy netušil, jaké překvapení ho doma čeká.

Jake si velice rád hrál s polštářky. Napadlo mě, že bych tuto činnost mohla využít pro rozvoj smyslového vnímání.

V obchodě s látkami jsem vyškemrala spoustu zbytků z různých materiálů: hebký samet, hrbolatý manšestr, hladkou viskózu i drsnou pytlovinu. Z nich jsem pak nastříhala na sto různě velikých čtverců a po třech stranách je sešila. Do kapsiček jsem nasypala slunečnicová semínka (ve velkém se daly pořídit levně, a kdyby se někomu náhodou dostaly do úst, nehrozilo žádné velké nebezpečí) a vše nechala v kuchyni. Poslední stranu jsem chtěla sešít večer, až budou děti spát.

Jenomže když Michael dorazil domů, ozvalo se: „Kris, co to má k čertu znamenat?“

Vběhla jsem do kuchyně a spatřila spoušť: Jake se totiž pokusil přesypat všechna semínka z polštářků do sady válcovitých váz. Výsledek však odpovídal nedokonalým motorickým schopnostem čtyřletého dítěte. Semínka byla všude. (K podobnému incidentu došlo před několika měsíci, když jsem dala dětem na hraní polystyrenové kuličky. Kousky polystyrenu jsme nacházeli dosud. Ale slunečnicová semínka na rozdíl od polystyrenu alespoň nezatěžují přírodu.)

Rozhodila jsem ruce, Michael otevřel posuvné dveře a semínka jsme bez milosti vymetli na zahradu.

Na tomto místě musím zdůraznit, že v Michaelovi jsem vždy našla pevnou oporu. A nic na tom neměnila skutečnost, že můj nápad se mu zpočátku nezamlouval a že když přišel z práce, čekalo ho všechno možné, jen ne uklizená domácnost. Školka a Světýlko ovládly celý náš život. A nejednou jsem vyrazila na nákupy o půlnoci, protože jindy na to prostě nebyl čas.

Jednou odpoledne zaparkoval Michael před bankou a rychle cosi dopisoval do jakýchsi formulářů. Vedle banky byla školka. Najednou postřehl, že na zahradě stojí stranou od ostatních nějaký chlapeček. Jeho spolužáci si hráli, ale on se díval přes plot a třepal rukama – podle všeho to byl autista; proto si ho Michael také všiml. Na formuláře okamžitě zapomněl a zaměřil se na chlapečka za plotem. Půl hodiny z něj nespustil oči. Pak vystoupil z auta a vydal se do školky. Chtěl se podělit o zkušenosti a docílit toho, aby se hocha alespoň trochu podařilo vtáhnout do hry s ostatními. Doma mě pevně objal a řekl: „Za celou tu dobu, co jsem ho pozoroval, k němu nikdo nepřišel. U nás to kolikrát vypadá jako po výbuchu, ale nikdo se tady nikdy necítil tak sám jako ten kluk.“

Bylo naprosto nutné, aby Michael měl pro mé počínání plné pochopení. Světýlko jsem totiž provozovala na vlastní náklady – rodiče neplatili za kurz ani za materiály, a to se samozřejmě odrazilo v napjatém rozpočtu. Žili jsme z Michaelovy výplaty a z toho, co jsem si vydělala ve školce. Nemohli jsme si dovolit utratit 150 dolarů za rehabilitační pomůcky, třebaže je děti potřebovaly. Ale vždycky jsme si nějak poradili.

Některé rodiny mi nabízely peníze, ale to jsem nemohla přijmout. Těmto lidem osud naložil tolik trápení – které si nikdo, kdo nebyl v jejich situaci, nedovede představit – a já jsem je nesměla zatěžovat ještě víc. Cítila jsem (a cítím to i nyní), že mým životním posláním je dávat naději a pomáhat rodičům maximálně rozvinout potenciál jejich dětí.

Zahrádka u našeho domu byla miniaturní. Naštěstí, říkala jsem často, protože kdyby byla větší, nestihli bychom ji udržovat.

A přesto, když nastalo jaro, jsem s překvapením zjistila, že se záhonek u kuchyně utopil v jakémsi plevelu. „Co nám to venku roste za plevel?“ obrátila jsem se jednou ráno na Michaela a pokusila se vpravit Jakeovi do úst ještě jedno sousto.

Michael zamířil ven. A po chvíli se ozval hlasitý smích. „Kdepak plevel, Kris, to jsou slunečnice!“

Jo, tak slunečnice, pomyslela jsem si. Pomstily se nám za to, že jsme je na podzim bez slitování vymetli. A opravdu se jim to povedlo – v létě jsme si klestili cestu mezi metr a půl vysokými rostlinami, které se všechny pomalu otáčely ke slunci.

OKNO DO VESMÍRU

Když jsem zjistila, že jsem znovu v jiném stavu, byla jsem v šoku. S Michaelem jsme si vždycky přáli mít dětí jako smetí. Předchozí těhotenství ale byla tak komplikovaná a Wesley měl tolik problémů, že jsem se bála doufat ve šťastný konec. Ani můj lékař se netvářil nadšeně – a se slovy, že špatně snáší, když mu pacientky umírají, mě odeslal ke specialistovi na vysoce riziková těhotenství.

Měli jsme ale práce nad hlavu, a tak na nějaké obavy nebyl čas. A když na mě padla úzkost, Michael mě uklidnil. „Spolu to zvládneme, ať nás čeká cokoli – vždycky jsme to přece zvládli.“

A do duše se nám pomalu vloudilo cosi jako zdrženlivý optimismus. Mike začal docházet s Wesleym na vodoléčbu. V bazénku s ním prováděl podobné protahovací cviky jako doma a zdálo se, že to pomáhá. Ve dvou a půl letech Wes stále nechodil, byl však mnohem ohebnější a netrpěl takovými bolestmi jako dřív. Dusil se spíš ojediněle, a i když tuhou stravu vytrvale odmítal, začal tolerovat alespoň tekutiny. Byla jsem šťastná, že už u něho v hrůze, aby nepřestal dýchat, nemusím bdít celou noc.

Ve Světýlku jsme se scházeli už druhým rokem, a když jsem se podívala na Jakea, věděla jsem, že jdu správným směrem. Nikdo mi nedodával pocit větší jistoty. Krátce poté, co přestal navštěvovat školku, propadl astronomii. Ve třech letech znal všechna souhvězdí. Domnívám se, že tato posedlost planetami vznikla už mnohem dřív – když ho v raném dětství pohltilo kouzlo světla a stínu.

Krátce poté, co jsme otevřeli Světýlko, jsem s Jakem zašla do nedalekého knihkupectví. Jakýsi nepořádný zákazník nechal na podlaze knihu o astronomii. Syn se k ní vrhl, sotva ji uviděl. Byla velká a těžká, ale to Jakea neodradilo. Odtrhla jsem ho od ní až za hodinu.

Už při letmém pohledu bylo zřejmé, že se nejedná o knihu pro tříleté děti. Písmo bylo drobné a obsah velmi odborný. Na většině stránek jsem navíc viděla pouze mapy různých částí sluneční soustavy. Textu zde bylo poskromnu. Očekávala bych příběhy z řecké mytologie, z nichž by se čtenáři dozvěděli, jak jednotlivá souhvězdí získala svůj název, nebo alespoň nějaké vědecké vysvětlení. Nic z toho jsem ale nenašla, všude byly jenom mapy. Knihu jsem ledabyle prolistovala a bez zájmu odložila do police. Co na tom Jakea tak zaujalo? blesklo mi hlavou.

Když jsem se ovšem obrátila k východu, nastal problém. Ukázalo se totiž, že Jake se s knihou nehodlá rozloučit. Jakmile jsem ho uchopila za ruku a táhla ho ke dveřím, vysmekl se a rázem byl u regálu se zamilovanou knihou. Když se celý scénář opakoval několikrát, pochopila jsem, že nejlepší bude kapitulovat. Bylo jasné, že bez knihy neodejdeme, a tak jsem rozměrnou a těžkou publikaci doslova dovlekla k pokladně. Jakous takous útěchou mi byl fakt, že jsem ji pořídila s výraznou slevou.

K mému velkému překvapení se tato neskladná kniha stala Jakeovou věrnou společnicí. Bez pomoci ji ani neunesl. Ale poradil si. Knihu rozevřel a oběma rukama táhl po zemi. Tomu také brzy odpovídal její vzhled; ostatně Michael musel hřbet několikrát přelepit páskou. A já jsem pořád hloubala nad tím, čím si toto vysoce odborné dílo určené pro pokročilé studenty astronomie mohlo získat mého tříletého syna.

Ale tak to zkrátka bylo. Na práci detektiva jsem byla díky Světýlku zvyklá. Jevilo-li dítě o něco hluboký zájem, byla to pro nás stopa. A mohla nás dovést až do jeho duše. Nevěděla jsem, proč Jakeovi učarovala zrovna učebnice astronomie. Vnímala jsem to ale jako odrazový můstek. A tak když jsem se v novinách dočetla, že hvězdárna v kampusu Butlerovy univerzity nabízí program o Marsu, zeptala jsem se Jakea, jestli by se chtěl podívat dalekohledem na Mars. Z jeho bouřlivé reakce mohli nezasvěcení usuzovat, že jsem mu povolila zmrzlinu k snídani, obědu i k večeři. Na hvězdárnu se tak těšil, že jsem od něj neměla chvíli klidu. Občas se mi zdálo, že ten toužebně očekávaný den nikdy nenastane.

Na hvězdárnu jsme ze samé netrpělivosti dorazili příliš brzy. Areál byl pěkně udržovaný. Zaparkovali jsme a po dlouhém svahu seběhli k malému jezírku. V trávě pod mohutnými stromy ležely snad stovky kaštanů. Slunce se klonilo k západu, procházeli jsme se kolem jezírka a Jake sbíral kaštany. Byly oblé a hladké a Jakeovi zjevně příjemné na dotek. Kapsy u kalhot měl brzy vyboulené jako syslí tváře a také plyšový batůžek ve tvaru psa, který nosil všude s sebou, byl za chvíli napěchovaný k prasknutí.

Hala na mě zapůsobila velkolepým dojmem, ale sotva jsme vešli, už jsem si přála, abychom byli venku. Myslela jsem si, že vklouzneme dovnitř, víceméně nepozorovaně nahlédneme do dalekohledu a zase se vytratíme. Záhy jsem ovšem zjistila, že program zahrnuje také prohlídku planetária. A poté co jsme vystáli frontu na vstupenky, jsem se dozvěděla, že součástí prohlídky je hodinový odborný seminář, který povede profesor z Butlerovy univerzity. Vestibul se plnil dalšími zájemci a já jsem cítila, jak se mi svírá žaludek. Odborný výklad ve ztichlé, plné posluchárně – hm, tak takhle jsem si to tedy neplánovala. Nedovedla jsem si představit, že by do takového prostředí někdo dobrovolně přivedl tříletého autistu. Možná tak někdo, kdo má o kolečko víc.

Slib je sice slib a Jake byl radostí bez sebe, ale přece jenom jsem to zkusila. Pověděla jsem mu, že jsem měla jinou představu, že budeme muset jít na dlouhou prohlídku a na přednášku, a navrhla mu, že si raději někde dáme pizzu. Bylo to marné; chtěl zůstat.

Vzal mě za ruku a dovedl k centrálnímu točitému schodišti. Na stěnách visely obrovské fotografie vesmíru. Jake od nich nemohl odlepit zrak. Přes půl hodiny mě vláčel nahoru a dolů a cosi brebentil. Škrábala jsem se za ním, ze všech sil ho krotila a sbírala kaštany, které mu skákaly z kapes a kutálely se po impozantním mramorovém schodišti.

V honbě za kaštany jsem nevěnovala pozornost tomu, jak přesně fotografie komentuje. Sypal ze sebe jakési termíny a mně neznámé výrazy. Netušila jsem, jestli si vymýšlí nebo někoho napodobuje, ale každopádně to působilo dojmem zasvěcené přednášky.

Dveře nevelkého přednáškového sálu se konečně rozevřely a posluchači se nahrnuli dovnitř. Jestli tohle přežiju, tak už všechno, mihlo se mi hlavou. Prezentace v PowerPointu mohla začít. Jediná volná sedadla byla v první řadě. Vsunula jsem ruku do tašky a horečně se snažila něco vylovit – sušenku, pastelku, žvýkačku – cokoli, co by zmírnilo nadcházející katastrofu. V okamžiku, kdy přednášející předstoupil před publikum, se moje panika blížila vrcholu. A bylo ještě hůř. Jake začal nahlas číst slova, která se objevovala na plátně. „Světelný rok!“ „Mariner!“ Chvatně jsem ho začala uklidňovat a polekaně se rozhlížela. Čekala jsem, kdy mě ostatní zpraží pohledem a vykážou ze sálu, protože tam zjevně nemáme co pohledávat. Začali jsme samozřejmě budit pozornost. Lidé kolem si šeptali, ale netvářili se rozmrzele, spíš pobaveně a nevěřícně.

„Ten kluk umí číst?“ ozvalo se kdesi poblíž. „Co to řekl? Periheliální? “

Poté přednášející promluvil o výskytu vody na Marsu a o vývoji vědeckého bádání v tomto směru. Zmínil se pochopitelně o italském astronomovi Giovannim Schiaparellim. Schiaparelli žil v devatenáctém století a domníval se, že na povrchu planety spatřil kanály. A vtom Jake vyprskl smíchy. V hrůze mě napadlo, že je konec, že dál to nezvládne. Otočila jsem se k němu. A Jake se chechtal z plna hrdla, jako by kanály na Marsu představovaly téma k popukání. (Se stejným potěšením se chichotal i u Dory průzkumnice.) Opět jsem ho utišila. Davem to vzrušeně zašumělo a posluchači v zadních řadách se začali zvědavě vytahovat ze sedadel.

„Náš Měsíc je kulatý, ovšem měsíce, které obíhají kolem Marsu, mají spíš tvar brambory. Uměl by to někdo vysvětlit?“ zeptal se profesor publika.

V sále bylo ticho – nejspíš proto, že na položenou otázku nedokázal nikdo odpovědět. Přirozeně ani já ne. A pak se přihlásil Jake. „A mohl byste mi prosím říct, jakou mají ty měsíce velikost?“ Tak dlouho a souvisle nikdy nemluvil. Poprvé v životě jsem ho slyšela konverzovat. Sebekriticky jsem uznala, že chyba je nejspíš na mé straně, protože na měsíce obíhající Mars mě jaksi nenapadlo zavést řeč. Přednášející zkoprněle odpověděl. A Jake, k naprostému úžasu všech přítomných včetně mě, prohlásil: „Měsíce Marsu nemohou mít tvar koule, protože jsou malé a mají nízkou hmotnost. Jejich gravitační účinky jsou tedy příliš slabé.“

Vyjádřil to naprosto přesně.

V sále se rozhostilo hrobové ticho. Všechny oči se upínaly na mého syna. Po chvíli se posluchači vzpamatovali a začali jeden přes druhého debatovat. Výklad musel být přerušen. Když se profesor opět ujal slova, toulala jsem se myšlenkami už úplně jinde. Po zádech mi přeběhl mráz. Můj tříletý syn strčil do kapsy všechny v sále. Vyřešil úkol, s nímž si nikdo z přítomných nevěděl rady. Na otázku přednášejícího nedokázal odpovědět nikdo z dospělých ani nikdo ze studentů Butlerovy univerzity. Zatočila se mi hlava.

Když přednáška skončila, octli jsme se ve skrumáži zvědavců. „Požádejte ho o autogram,“ zaslechla jsem. „Jednou vám za něj utrhnou ruce.“ A kdosi skutečně začal před Jakem mávat listem papíru. Rázně jsem odmítla. Jake se tvářil, jako by se ho ten mumraj vůbec netýkal, a spokojeně zíral na poslední snímek detailně zachycující jakési pohoří na Marsu.

Litovala jsem, že nemůžeme nenápadně zmizet. Když ale konečně přišlo na řadu pozorování Marsu, přihodilo se něco úžasného. Dav se rozestoupil a Jake kráčel po schodišti první – jako by se všichni mlčky dohodli: Pustíme toho kluka před sebe, ať se podívá nejdřív on. Vím, že to působí pateticky, ale z toho gesta čišela až zbožná úcta.

A jakási kolektivní energie a přejícnost nás vynesla až nahoru.

Brzy nato se pro nás hvězdárna stala druhým domovem. Zavítali jsme tam ještě mnohokrát a pokaždé jsem cítila kouzlo onoho prvního večera.

Přednášející stiskl tlačítko, kupolovitá střecha se stáhla a okno do vesmíru se otevřelo. A pod oním kouskem nebe stály plechové schůdky, nahoře byla plošinka. Aby bylo možné dívat se nahoru, bylo třeba dívat se dolů – do jakéhosi přístroje, který připomínal mikroskop. Ten byl napojen na obrovský bílý kovový tubus směřující ke hvězdám.

Jake sice dostal přednost, ale byl tak malý, že do okuláru neviděl. A znovu se mu dostalo porozumění od úplně neznámých lidí. Kdosi podal přenosné schůdky, někdo jiný je přidržel a pomohl mu nahoru. Jake se díval dlouho, ale nikomu to nevadilo. Nikdo nereagoval netrpělivě či podrážděně. Byla jsem úplně paralyzovaná. Jako by všichni říkali: „Jenom se dívej, vždyť je to tady celé tvoje.“

Cestou domů Jake nezavřel pusu. Ale konečně jsem mu rozuměla. A to, co jsem slyšela, mnou doslova otřáslo. Jak se proboha dozvěděl o relativní hustotě a rychlosti planet?

Doma jsem ho uložila ke spánku a okamžitě zatelefonovala Alison. Seznámila mě s ní Melanie a brzy se z nás staly důvěrné přítelkyně. Její syn Jack byl stejně starý jako Jake a také trpěl autismem. Povyprávěla jsem jí, co se večer přihodilo na hvězdárně. Cítila jsem, jak mi přitom naskakuje husí kůže.

„Co mám s tím klukem dělat?“ ptala jsem se bezradně. „Mám se mu věnovat ještě víc, nebo na to jít nějak jinak? Co myslíš – a teď si nedělám legraci – neměla bych mu domluvit schůzku v NASA, nebo tak něco?“

Na tento telefonát jsem si v následujících letech vzpomněla bezpočtukrát. Pro Jakeovu budoucnost měl klíčový význam, stejně jako rozhodnutí, aby přestal docházet do školky. Náš život totiž mohl nabrat úplně jiný a špatný směr, jak by se ukázalo později. Alison mi tehdy dala radu, za niž jsem jí dodnes vděčná. „Dělej všechno jako dosud. Hodně si s ním hraj, aby prožil pěkné dětství.“

A když jsem večer usínala, cítila jsem, že Alison má pravdu. Věděla jsem, že to, v čem Jake vyniká a co ho odlišuje od ostatních, je v dané chvíli podružné. Bylo čím dál jasnější, že v tom se jednou prosadí i bez naší pomoci. Teď bylo důležité, aby mu doma nic nechybělo a bylo mu dobře. Věděla jsem, že potřebuje nastoupit do školy, najít si kamarády, chodit na palačinky a opékat pěnové bonbony. A že budeme holdovat želatinovým medvídkům a dívat se na pohádky. Jake bude dítě jako každé jiné. Prozatím.

Mohla jsem si oddechnout. Po měsících trápení jsem syna konečně našla.

Ten večer pro mě znamenal velký posun. Věděli jsme, že je Jake velmi bystrý. Jenomže ty ohromující znalosti o sluneční soustavě, které předvedl v planetáriu a kterými šokoval nejenom mě, ale i přednášejícího a všechny přítomné, byly až děsivě bizarní. Najednou jsem pochopila, že ty zvláštnůstky, nad kterými zůstává rozum stát, jsou skutečně něco naprosto mimořádného.

A nikdy jsem se nesetkala s takovou koncentrací posvátné úcty a úžasu jako tehdy v planetáriu. Svým způsobem mě to šokovalo víc než Jakeovy vědomosti. Ti lidé na hvězdárně v sobě našli cosi povznášejícího, najednou byli lepší – díky mému synovi. Ten večer se ve mně zabydlel pocit, který mě už nikdy neopustil. Že Jake toho pro lidstvo jednou hodně vykoná.

Jenomže teď jsem se musela postarat o to, aby vůbec mohl nastoupit do normální školy.

…

Toto je pouze náhled elektronické knihy. Zakoupení její plné verze je možné v elektronickém obchodě společnosti eReading .