S. C. Stephensová

BEZHLAVĚ

S. C. STEPHENSOVÁ

BEZHLAVĚ

Děkuji všem, kteří mě při psaní této knihy podporovali a umožnili její vydání.
Bez vás bych to nedokázala!

Copyright © 2009 by S. C. Stephens

Original English title: THOUGHTLESS

Translation © Jakub Volný, 2014

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2014

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-619-2 (ePub)

ISBN 978-80-7306-618-5 (mobi)

KAPITOLA 1

SETKÁNÍ

Byla to ta nejdelší cesta, na jakou jsem se kdy vydala. To samo o sobě nic nedokazovalo, protože jsem zatím nejela dál než nějakých osmdesát kilometrů od svého rodného města. Tahle cesta ale byla až absurdně dlouhá pro každého. Podle aplikace mapquest měla trvat celých sedmatřicet hodin a jedenáct minut. Tedy pokud jste Superman a nepotřebujete se cestou alespoň protáhnout.

Jela jsem se svým klukem z Athens v Ohiu. Narodila jsem se tam a vyrostla tam, stejně jako všichni ostatní členové mojí rodiny. Nikdy jsme se o tom doma nebavili, ale přijala jsem za nezvratný a nezlomný fakt, že budu studovat na Ohijské univerzitě stejně jako moje sestra. Proto všichni považovali za rodinnou tragédii, když jsem se loni, byla jsem zrovna ve druháku, rozhodla, že na podzim přestoupím jinam. Ještě více však mou rodinu šokovalo (je-li to po takové jobovce ještě vůbec možné), že jsem chtěla odjet až do tři tisíce kilometrů vzdáleného Washingtonu, přesněji na Washingtonskou univerzitu v Seattlu. Získala jsem ale opravdu zajímavé stipendium, a to mi pomohlo rodiče definitivně zlomit. I když nakonec s přesunem souhlasili, nebyli z něj nijak nadšení. Rodinná setkání od té doby probíhala… ehm, řekněme… v napjaté atmosféře.

Důvod mého odchodu z Ohia mi právě seděl po boku a věnoval se řízení své otlučené hondy. Podívala jsem se na něho a usmála se. Denny Harris. Bože, byl tak krásný… Já vím, tohle není zrovna chlapská vlastnost, ale já pro něho tohle adjektivum v duchu používala nejčastěji, protože se k němu perfektně hodilo. Pocházel z Queenslandu v Austrálii a díky častému pobytu ve vodě měl opálenou pleť a svalnatou postavu. Nebylo to ale žádné vyposilované monstrum, abyste si nemysleli, to ne! Měl souměrnou, přirozeně atletickou figuru. Na kluka ani nebyl moc vysoký, ale byl vyšší než já, i když jsem si vzala boty na podpatku, a to mi stačilo. Měl temné, tmavě hnědé vlasy, které si s oblibou upravoval do vkusných a decentních účesů. Ráda jsem ho česala a on mi to blahosklonně dovoloval. Pokaždé vzdychal a stěžoval si, že si tu hlavu stejně jednoho dne oholí. I on to ale měl rád.

Měl hřejivé, tmavě hnědé oči… Oči, které se zrovna dívaly mým směrem a radostně jiskřily. „No tak, už to nebude dlouho trvat. Maximálně pár hodinek.“ Způsob, jakým jeho sexy přízvuk klouzal po dříve tak obyčejných slovech, mě dokázal uhranout. Pokaždé jsem při tom pocítila radost, někdy větší, někdy menší.

Naštěstí pro mě měl Denny tetu, která před třemi lety dostala nabídku pracovat pro Ohijskou univerzitu a přestěhovala se tam. Vždycky pozorný a milý Denny se rozhodl, že odcestuje s ní a pomůže jí usadit se. Ve Státech chodil do posledního ročníku na střední a líbilo se mu tam natolik, že se rozhodl pro studium na Ohijské univerzitě. Moji rodiče v něm viděli dokonalý cíl mých milostných tužeb… Ovšem dokud se nedozvěděli, že kvůli němu opustím Ohio. Vzdychla jsem. Doufala jsem, že se přes tuhle univerzitní patálii rychle přenesou.

Denny si myslel, že vzdychám kvůli tomu, co řekl, a tak rychle dodal: „Já vím, že jsi unavená, Kiero. Stavíme se jenom na skok U Petea a hned potom pojedeme domů, kde si můžeme odpočinout.“

Přikývla jsem a zavřela oči.

U Petea bylo podle všeho jméno oblíbeného podniku, kde byl náš nový spolubydlící, Kellan Kyle, skutečnou superstar. Ačkoliv jsme se měli za pár hodin stát jeho stálými hosty, moc jsem toho o něm nevěděla. Denny s Kellanem a jeho rodiči bydlel ve třeťáku… Jo, a prý hrál v kapele. Tak, to byly jediné dvě věci, které jsem o našem novém tajemném spolubydlícím věděla.

Otevřela jsem oči a zadívala se z okna. Nepřítomně jsem chvíli sledovala, jak se kolem mě míhají mohutné zelené stromy. Lampy lemující dálnici je zalévaly podivným oranžovým světlem. Před několika minutami jsme konečně zdolali poslední horský průsmyk, i když jsem se do poslední chvíle bála, že se Dennyho staré auto rozsype. Zrovna jsme si to šněrovali z hor dolů hustými lesy mezi kamenitými vodopády a rozlehlými jezery, na jejichž hladině se třpytilo měsíční světlo. Poznala jsem, že projíždíme nádhernou krajinou, přestože byla černá noc. Užuž jsem si představovala, jaký krásný život se nám otevírá v tomto malebném státě.

Odchod ze svého pohodlného pokojného života v Athens jsem začala plánovat před několika měsíci, když se přiblížila Dennyho promoce na Ohijské univerzitě. Byl skvělý a mysleli si to i ostatní. „Ohromně nadaný.“ Tímhle přívlastkem ho profesoři titulovali nejčastěji. Napsali mu také celý štos skvělých doporučujících dopisů a Denny začal rozesílat do všech stran životopisy, aby si našel práci.

Nedokázala jsem snést představu, že se budeme muset odloučit, byť na pouhé dva roky, a tak moje přihlášky na univerzity putovaly do všech měst, kde se Denny ucházel o práci. Moje sestra Anna si myslela, že mi přeskočilo. Nepatřila mezi holky, které by se přes celé Státy táhly za klukem, i kdyby byl sebeatraktivnější. Já si ale nemohla pomoct. Nevydržela bych ani týden bez toho jeho sladkého úsměvu.

Denny byl ovšem natolik výjimečný, že zanedlouho dostal nabídku snů v podobě stáže v Seattlu. Měl pracovat pro společnost, která podle něho patřila mezi nejlepší reklamní agentury na celém světě. Přišla prý například i se známou znělkou pro jistý řetězec rychlého občerstvení s velkým žlutým M ve znaku. Opakoval to každému, kdo byl ochoten poslouchat, a říkal to se zvláštním zbožným pohledem, jako by v té reklamce objevili Ameriku. Podle všeho ale pracovní stáže nabízeli jen výjimečně. To se pochopitelně odráželo na roční mzdě, ale i na zapojení stážistů do projektů. Denny se měl hned od začátku stát plnohodnotným členem týmu, žádnou lepší sekretářkou. Na odjezd do Seattlu se těšil v naprosté euforii.

Zato mě zachvátila panika. Denně jsem polykala prášky na uklidnění žaludku, dokud mi nepřišlo povolení k přestupu na Washingtonskou univerzitu. Skvělé! Potom, ani nevím jak, jsem dostala stipendium, které pokrylo prakticky všechny náklady na školu. Nebyla jsem génius jako Denny, ale nepovažovala jsem se ani za naprostého trotla. Skvělé na druhou! Když jsem se pak dozvěděla, že Denny znal v Seattlu pár lidí, z nichž jeden měl volný pokoj, kde bychom spolu mohli bydlet za zlomek nájmu za běžný studentský pokoj… V tu chvíli jsem měla pocit, jako by nás do Seattlu posílal sám osud.

Sledovala jsem, jak kolem nás prolétávají cedule s názvy cest, parků a městeček. Jak jsme se vzdalovali od majestátních hor, jejichž štíty jsem za námi už ve tmě neviděla, míjeli jsme obydlená místa častěji. Když jsme se pak přiblížili k většímu městu a narazili na ceduli, která nás konečně naváděla přímo do Seattlu, dopadly na čelní okno hondy první kapky deště. Blížili jsme se k cíli. Zanedlouho měl začít nový život. O městě, kde jsme měli najít nový domov, jsem nevěděla vůbec nic, byla jsem ale rozhodnutá s Dennym po boku ho poznat. Natáhla jsem se, chytila jsem ho za ruku a on se na mě zlehka usmál.

Denny složil závěrečné zkoušky z obchodní ekonomie a marketingu (šprt jeden) před týdnem a hned potom jsme začali s balením. Do nové práce měl nastoupit v pondělí. Rodiče nebyli nadšeni, že se máme rozloučit tak brzy. I když nakonec přijali moje rozhodnutí odjet do Washingtonu, těšili se, že si spolu užijeme ještě poslední prázdniny. Dlouhé dva roky jsme s Dennym bydleli každý zvlášť. On u své tety, já u našich, a i když se mi po rodičích bude strašně stýskat, nemohla jsem se dočkat, až náš vztah posuneme zase o krok dál. Ze všech sil jsem se musela přemáhat, abych si při loučení zachovala posmutnělý výraz, neboť jsem v duchu zářila radostí při pomyšlení, že zanedlouho konečně budeme bydlet spolu.

Vehementně jsem odmítala jedinou část celého stěhování: cestu autem. Pár hodin v letadle, nebo několikadenní úmorná cesta ve starém autě? Nemusela jsem si příliš namáhat mozek, abych poznala, který způsob dopravy mi bude příjemnější. Jenže Denny měl k té svojí rachotině nějaký zvláštní vztah a nechtěl ji nechat v Ohiu. Ano, v Seattlu se nám auto bude hodit, musela jsem nakonec připustit. Přesto mi trvalo půl dne, než jsem přestala vřít vzteky. Denny se koneckonců snažil, jak mohl, aby mi cesta rychle utíkala, a dokonce přišel na to, jak z auta udělat celkem… ehm… pohodlnou postel. Díky tomu máme za zády pár odpočívadel, na která do smrti nezapomenu.

Při vzpomínce na jednu z mnoha zastávek jsem se musela chtě nechtě usmát. Kousla jsem se do rtu a v myšlenkách se opět rozletěla k představě společného bydlení. Jenže, i když byla cesta zábavná a plná úžasných zážitků, trvala dlouho. A navzdory pocitu absolutního štěstí jsem byla k smrti unavená. Ačkoliv byla sedačka Dennyho hondy překvapivě pohodlná, snila jsem po opravdové posteli. Když se před námi konečně objevila světla Seattlu, změnil se můj radostný úsměv v povzdych úlevy.

Denny si ještě v Athens připravil mapu, a tak jsme cestu k Peteovi našli bez větších problémů. Na přecpaném parkovišti na nás jako zázrakem zbylo jedno volné místo a Denny na ně bez jediného zaváhání vjel. Jakmile vypnul motor, vyskočila jsem z auta a dobrou minutu si protahovala rozlámané tělo. Denny se na mě pobaveně zazubil, ale vzápětí udělal totéž co já. Pak jsme se chytli za ruce a společně vykročili k otevřeným dveřím klubu. Přijeli jsme později, než jsme předpokládali, takže se zevnitř už linuly tóny hlasité hudby. Když jsme vstoupili, Denny rychle pohledem přelétl místnost. Vzápětí ukázal na vysokého kluka, který se opíral o stěnu a hleděl na obecenstvo, sledující kapelu na pódiu. Bez dalšího otálení jsme se k němu začali prodírat davem.

Cestou jsem se podívala na pódium a zběžně si prohlédla kapelu. Všem čtyřem muzikantům bylo kolem dvaceti, tedy jako mně. Hráli rychlou rockovou hudbu, s níž perfektně ladil hrubší, ale jednoznačně svůdný hlas zpěváka. Páni, jsou fakt dobří, pomyslela jsem si, zatímco mě Denny zkušeně vedl mořem zmítajících se končetin.

Nemohla jsem si nevšimnout zpěváka. Vlastně by si ho nemohl nevšimnout ani slepec. Byl úchvatný…! Svýma hypnotickýma očima pročesával dav fanynek, které se tísnily pod pódiem. Měl světlé a divoce rozcuchané vlasy. Delší prameny nahoře lehce překrývaly kratší vlasy dole a zpěvák si je tu a tam svůdně pročísl. „Vypadá, jako by ho vytáhli krávě z huby,“ řekla by Anna. I když ta by zřejmě použila mnohem hrubší výrazy – občas mluvila až překvapivě sprostě. On ale skutečně na první pohled vypadal, jako by ho právě někdo v zákulisí znásilnil. Začervenala jsem se. Možná ho opravdu některá z fanynek… Na každý pád byl ďábelsky atraktivní. Málokterá by jeho pohled snesla, aniž by se jí u toho rozklepala kolena.

Oblečen byl víc než jednoduše, jako by si moc dobře uvědomoval, že svůj vzhled už nepotřebuje nijak zvýrazňovat. Měl obyčejné šedé tričko s dlouhými rukávy vyhrnutými nad lokty. Bylo dost upnuté na to, aby prozrazovalo, jak úchvatná postava se pod ním skrývá. Na nohou měl dokonale obnošené černé rifle a těžké černé boty. Jednoduché, dechberoucí. Vypadal jako bůh rocku.

To ale pořád nebylo to nejlepší! Kromě nádherného podmanivého hlasu měl i neuvěřitelně sexy úsměv, který jen občas probleskl mezi slovy, která zpíval. I to ale bohatě stačilo. Jen tu a tam náznak úsměvu… Jako by flirtoval s davem. Neskutečně okouzlující.

Byl neskonale svůdný. A naneštěstí to moc dobře věděl.

Díval se pomalu do očí každé ze svých adorujících fanynek. Šílely blahem, kdykoliv na nich spočinul pohledem. Když jsem se podívala z větší blízkosti, viděla jsem, jak neodolatelné jeho letmé úsměvy byly. Očima doslova svlékal každou, každičkou ženu, která se mu objevila v zorném poli. Moje prostořeká sestřička by zcela jistě našla vhodný výraz i pro tenhle druh chování.

Pohled na to, jak svádí celý houf fanynek, mě uváděl do rozpaků. Přesunula jsem tedy pozornost na zbývající tři členy kapely.

Dva kluci, kteří mu stáli po bocích, si byli navzájem tak podobní, že museli být příbuzní… Možná bratři. Na první pohled byli zhruba stejně vysocí, o pár centimetrů menší než zpěvák, a byli také o chlup štíhlejší než on. Nemohli se chlubit tak… tak dokonalou figurou. Oba měli podobně štíhlé nosy a tenké rty. Jeden hrál na elektrickou kytaru, druhý na basu, oba vypadali celkem obstojně. Kdyby můj pohled padl nejdříve na ně, a ne na zpěváka, asi by se mi líbili víc.

Kluk, který hrál na elektrickou kytaru, na sobě měl khaki šortky a černé tričko se jménem a logem hudební skupiny, o níž jsem v životě neslyšela. Měl krátké ježaté blond vlasy. Zrovna hrál jakousi náročnou pasáž a ve tváři se mu zračilo silné soustředění. Tu a tam mrkl světlýma očima do davu, pak zase věnoval pozornost svým hbitým rukám.

Jeho příbuzný měl stejnou barvu očí a dlouhé blond vlasy, které si zastrčil za uši. I on se oblékl do šortek a při pohledu na jeho tričko jsem se musela pobaveně pousmát. Stál na něm jednoduchý nápis: „Hraju s kapelou.“ Do strun basové kytary drnkal s téměř znuděným výrazem, občas přesunul pohled k druhému kytaristovi, který mohl být klidně jeho dvojčetem. Měla jsem pocit, že by si i on radši zahrál na elektriku.

Poslední člen kapely seděl za soupravou bubnů, takže jsem ho moc neviděla. S povděkem jsem si ale všimla, že je oblečený. Většina bubeníků totiž podle všeho cítí neovladatelnou potřebu svlékat se při koncertech téměř do naha. Měl ale tu nejlaskavější tvář, jakou jsem kdy viděla. Díval se před sebe obrovskýma hnědýma očima, na hlavě se mu pohupovaly hnědé, nepravidelně zastřižené vlasy. V každém uchu měl stretching kroužky, každý o průměru minimálně jeden a půl centimetru. Piercing se mi nikdy moc nelíbil, na něm mi ale taková ozdoba nevadila. Ruce, pokryté jasným a pestrobarevným tetováním, připomínaly stěnu vyzdobenou sprejery a míhaly se nad soupravou bubnů bez jakékoliv známky námahy. Bubeník nespouštěl oči z davu a spokojeně se usmíval.

Denny mi prozradil, že náš nový spolubydlící Kellan hraje v kapele. Nic víc. Neupřesnil už, jakou má ve skupině úlohu. Tajně jsem doufala, že to bude ten velký méďa za bubny, protože na mě působil jako absolutní pohodář.

Konečně jsme se s Dennym prodrali až ke statnému chlapíkovi u stěny. Když nás zpozoroval, zeširoka se na Dennyho usmál. „Čau, kámo! To jsem rád, že tě zase vidím,“ zahlaholil přes hlasité tóny hudby. Pokusil se napodobit Dennyho přízvuk, moc se mu to ale nepodařilo.

V duchu jsem se musela usmát. Každý se ho pokoušel napodobit, jakmile ho jednou slyšel mluvit. Nikomu se to ale nepovedlo. Dennyho přízvuk zněl posluchači, který nikdy nebyl v Austrálii, trochu strojeně. Denny mě často ponoukal, abych jeho přízvuk zkoušela napodobit i já, protože ho náramně bavilo poslouchat, když se o to lidé snažili. Věděla jsem, že bych se akorát ztrapnila, takže jsem mu tuhle radost tvrdošíjně odmítala udělat. Nechtěla jsem vypadat jako pitomec. Ani za nic.

„Čau, Same, máš recht, dlouho jsme se neviděli.“ Denny v Seattlu rok studoval v rámci programu výměny studentů. Seznámil se tak s Kellanem a nejspíš i se Samem, protože oba byli zhruba stejně staří. Kluci se rychle „po chlapácku“ objali a já se spokojeně usmála.

Sam byl hodně vysoký a mohutný. Upnuté černé tričko jen zvýrazňovalo jeho impozantní muskulaturu. Měl oholenou hlavu, a kdyby se neusmíval, nikdy bych se k němu neodvažovala ani přiblížit. Jako by z něj vyzařovala výhrůžka. Když jsem si všimla, že má na tričku logo klubu, do kterého jsme s Dennym před chvílí vstoupili, došlo mi, že by opravdu měl vzbuzovat respekt. Sam totiž zcela zjevně dělal v klubu vyhazovače.

Naklonil se k nám, aby nemusel překřikovat muzikanty. „Kellan říkal, že dneska přijedete. Prý u něho budete bydlet.“ Pak přesunul pohled na mě. „Tvoje holka?“ zeptal se, aniž by si počkal na odpověď na svoji první otázku.

„Jo, to je Kiera. Kiera Allenová.“ Denny se na mě usmál. Doslova jsem milovala, když se jeho sexy akcent pomazlil s mým jménem. „Kiero, tohle je Sam. Chodili jsme spolu do školy.“

„Ahoj,“ pozdravila jsem ho a zazubila se. Nevěděla jsem, co jiného bych měla dělat.

Nerada jsem se s někým seznamovala. Vždycky jsem se cítila trochu nepříjemně a nejistě. Nikdy jsem neměla dojem, že bych byla kdovíjaká vyhlášená krasavice. Tedy nejsem samozřejmě ani žádná obluda, zkrátka celkem normální holka. Měla jsem dlouhé hnědé a zaplaťpánbůh husté vlasy, které se mi zlehka vlnily. Oříškově hnědé oči, o kterých lidé často říkali, že jsou výrazné, což jsme si překládala jako přehnaně velké. Měla jsem průměrně vysokou a štíhlou postavu, za což jsem mohla poděkovat svému častému běhání. Jinak jsem si ale připadala jako zcela průměrná.

Sam mi přikývl na pozdrav a přesunul pohled opět k Dennymu. „Podívej, Kellan už musel začít hrát. Nechal mi tu ale klíče, kdybyste náhodou chtěli odejít dřív… Musíte být dost unavení po tak dlouhé cestě.“ Zalovil v kapse džín, vytáhl svazek klíčů a podal ho Dennymu.

To bylo od Kellana opravdu milé. Byla jsem k smrti unavená a vlastně jsem netoužila po ničem jiném než odjet do našeho nového bydliště, prásknout sebou do postele a spát alespoň dva dny v kuse. Rozhodně se mi ani trochu nechtělo čekat až do konce koncertu, který mohl přijít bůhvíkdy, jen abychom dostali klíče.

Znovu jsem se otočila ke skupině. Zpěvák i nadále očima svlékal každou ženskou, na kterou se podíval. Občas se zprudka mezi zuby nadechl a vydal syčivý, velmi intimní zvuk. Nakláněl se k mikrofonu a natahoval ruku ke svým fanynkám, které ječely rozkoší. Většina mužů v klubu se držela stranou, v davu jsem ale zahlédla i pár kluků, kteří se tiskli ke svým holkám. Na zpěváka koukali s krajní nevraživostí. Jednoho dne mu někdo asi pořádně nakope zadek.

Stále silněji jsem však věřila, že naším novým spolubydlícím bude usměvavý bubeník. Odhadovala jsem ho na absolutního pohodáře, s nímž snadno vyjdeme. Denny ještě chvíli mluvil se Samem a vyptával se ho na věci, které bychom měli vědět. Když si konečně všechno důležité řekli, rozloučili jsme se.

„Tak půjdeme?“ zeptal se mě Denny. Moc dobře věděl, jak utahaná jsem byla.

„Jo,“ vydechla jsem s úlevou a znovu zatoužila po opravdové posteli. Bývalý Kellanův spolubydlící prý na pokoji nechal většinu vybavení.

Denny se usmál a zadíval se na kapelu na pódiu. Pozorně jsem sledovala, zda s některým ze členů naváže oční kontakt. Denny měl na tvářích a horním rtu krátké zvlněné vousky. Nebylo to žádné husté strniště, vypadal zkrátka jako člověk, který si na pár týdnů vyrazil pod stan do divočiny. Díky tomu jeho chlapecká tvář vypadala o trochu starší a mužnější. Jeho vousky byly měkké a já doslova milovala, když mě jimi šimral na krku. Připadaly mi také zatraceně sexy. V tu chvíli mi došlo, že bych z klubu ráda vypadla ještě z jiného důvodu…

Zasněně jsem si prohlížela svého Dennyho, který zvedl ruku se svazkem klíčů a významně kývl. Nejspíš konečně zachytil Kellanův pohled a dal mu vědět, že jedeme domů. Byla jsem natolik ponořena do myšlenek, že jsem se zapomněla podívat, s kým vlastně oční kontakt navázal. Pořád jsem tak nevěděla, kdo vlastně Kellan byl. Rychle jsem střelila pohledem na pódium, ani jeden z muzikantů se ale už naším směrem nedíval.

Když jsme se prodírali davem ke dveřím, otočila jsem se k Dennymu. „Který z nich je Kellan?“

„Co? Aha, já myslel, že jsem ti to říkal… Nebo ne?“ Pokynul bradou ke skupině. „Kellan je zpěvák.“

Srdce mi v hrudi nepatrně poskočilo. Jasně že mi to říkal. Zastavila jsem se a zadívala se na kapelu, Denny udělal totéž. Jak jsme mířili ke dveřím, začali hrát jinou, pomalejší skladbu. Kellan nyní zpíval hlubším, hladším a ještě svůdnějším hlasem, jestli něco takového bylo ještě možné. Já se ale nezastavila a nezaposlouchala se do písně kvůli Kellanovu hlasu.

Zaujala mě slova. Byla nádherná, doslova mě chytala za srdce. Viděla jsem v nich poetické vyznání lásky i ztráty, nejistoty a dokonce i smrti. Kellan zpíval o své touze poznat člověka, který by na něho vzpomínal jen v dobrém, člověka, po kterém by se mu opravdu stýskalo. Holky pod pódiem, jejichž počet se mezitím zdvojnásobil, si i nadále vyzývavě říkaly o Kellanovu pozornost. Zřejmě ani nepoznaly, že se hudba zcela změnila… Že se zcela změnil i Kellan.

Oběma rukama pevně svíral mikrofon a nepřítomný pohled zabodával kamsi do davu. Jinak byl dokonale pohlcen hudbou. Celé jeho tělo se utápělo v textu písně, který jako by mu vycházel přímo z duše. Zatímco předešlá skladba měla posluchače pobavit, tahle byla osobní. Zcela jistě pro něj něco znamenala. Vyrazil mi dech.

„No teda,“ vydechla jsem užasle, když se mi vrátila řeč. „Je… Je úžasný!“

Denny souhlasně přikývl. „Jo. Tohle mu vždycky šlo. I na škole měl výbornou kapelu.“

V tu chvíli bych nejradši zůstala v klubu a poslechla si koncert až do konce. Denny byl ale stejně utahaný jako já, možná ještě unavenější, protože odřídil větší část cesty. „Tak, můžeme jít domů.“ Usmála jsem se na něj. Líbilo se mi, jak ta slova zněla.

Chytil mě za ruku a protáhl mě zbytky davu až ke dveřím. Než jsme vyšli ven, naposledy jsem se otočila ke Kellanovi. Díval se přímo na mě! Při pohledu na jeho dokonalou tvář, která se soustředí jen a jen na moji maličkost, jsem se chtě nechtě musela zachvět. Sálem pořád zněla jeho působivá píseň. A já znovu pocítila touhu zůstat až do konce.

Připadal mi najednou úplně jiný, než když jsem ho viděla poprvé. Na první pohled vypadal tak… Tak smyslně. Všechno, co z něj vyzařovalo, na mě doslova křičelo: Vezmu si tě teď a tady a ty zapomeneš, jak se jmenuješ. Ale teď na mě působil citlivě a oduševněle. Co když mě můj první dojem oklamal? Třeba je Kellan člověk, kterého bych měla poznat víc do hloubky.

Soužití s takovou osobností bude… zajímavé.

Denny náš nový domov našel bez větších problémů, protože nebyl nijak daleko od klubu. Nacházel se v malé postranní uličce lemované domy. U chodníků stála auta tak hustě, že se dalo projet prakticky jen v jednom směru. Příjezdová ulička k domu byla ale dost široká pro dvě auta, a tak Denny bez rozpaků zaparkoval na místě dál od vchodových dveří.

Ze zadního sedadla vzal tři nejtěžší tašky, já se chopila zbývajících dvou zavazadel, a o pár sekund později jsme již vstupovali do našeho nového bydliště. Byl to malý, ale útulný byt. Na stěně za vchodem jsem uviděla prázdné věšáky na kabáty a stolek s deskou tvaru půlměsíce, kam Denny položil klíčky od auta. Po levici jsme měli kratičkou chodbu, která vedla ke dveřím. Od koupelny? Ze svého místa jsem ještě viděla pracovní desku. Tam musí být kuchyň, pomyslela jsem si. Přímo před námi pak byl obývací pokoj, jehož nejvýraznějším prvkem byla obří televize. Kluci, pomyslela jsem si pobaveně. Po pravé straně byly schody, které se stáčely do patra.

Vystoupali jsme po schodech a zarazili se před trojicí dveří. Denny vzal za kliku dveří zcela vpravo a otevřel. Nabídl se nám pohled na zválenou neustlanou postel a starší kytaru opřenou v rohu. To musel být Kellanův pokoj. Denny ho rychle zavřel a zkusil dveře uprostřed. Pobaveně se zasmál, jako bychom hráli obří skořápky. Vida, za prostředními dveřmi jsme našli koupelnu. Zbývaly tedy už jen dveře číslo tři. Denny se znovu usmál a otevřel je dokořán. Začala jsem se rozhlížet po pokoji, ale mou pozornost ihned přitáhla gigantická postel uprostřed. Tuhle příležitost jsem si nechtěla nechat ujít, sáhla jsem pomalu po Dennym a významně ho začala vést k posteli.

V Ohiu jsme jen výjimečně bývali sami. Většinou nás obklopovaly spousty lidí: jeho teta, moje sestra, nebo dokonce, grr, mí rodiče. Samota pro nás byla vzácnost. Brzy mi ale došlo, že v našem novém domově nebudeme mít tolik soukromí, jak jsem si malovala… Obzvláště tady nahoře, kde byly stěny opravdu hodně tenké. Bez váhání jsme hodili zavazadla do rohu malé místnosti a využili toho, že náš spolubydlící měl v noci práci. Zbývající věci mohou počkat v autě, nás čekaly mnohem důležitější záležitosti.

Následujícího rána jsem se vzbudila brzy. Ještě pořád mě z dlouhé cesty bolelo celé tělo, cítila jsem se ale mnohem odpočatější. Denny ležel rozvalený na svojí straně postele a spokojeně se ze spaní usmíval. Neměla jsem to srdce budit ho. Byl to krásný pocit probudit se po boku svého milovaného. Až doposud jsme spolu mohli strávit jen pár nocí, ode dneška jsme se vedle sebe měli probouzet každé ráno. Opatrně, abych ho nevzbudila, jsem vstala a vyšla na chodbu.

Dveře našeho pokoje stály přesně naproti dveřím od Kellanova pokoje. Byly pootevřené. Do koupelny, která se nacházela mezi našimi malými pokoji, bylo zavřeno. U nás doma se do koupelny zavíralo, jen když tam někdo byl. Pod dveřmi jsem neviděla světlo, bylo ale už docela jasno, takže pokud se v koupelně někdo myl, nemusel si nutně rozsvěcet.

Mám zaklepat? Nechtěla jsem si připadat jako totální idiot a klepat na vlastní dveře, ale Kellana jsem ještě ani oficiálně neznala. Nerada bych se s ním navíc seznámila tak, že mu vlezu na záchod… To jsem ostatně neměla v plánu nikdy. Otočila jsem se tedy k jeho dveřím a nastražila uši. Na chvilku jsem měla pocit, že přes dveře slyším slabé dýchání, ten zvuk jsem ale mohla vydávat i já. Neslyšela jsem ho v noci přijít, působil na mě ale jako člověk, který se vrací nejdříve ve čtyři ráno a spí do dvou odpoledne. Rozhodla jsem se tedy, že to risknu a vzala jsem za kliku.

Když jsem nahlédla do prázdné koupelny, spadl mi kámen ze srdce. Pocítila jsem úlevu a nutkavou potřebu smýt ze sebe prach z dlouhé cesty. Dvakrát jsem se ujistila, že jsem se v koupelně zamkla (ani já jsem zrovna netoužila po nepříjemném překvapení), a pustila jsem si sprchu.

Předešlého večera jsem zoufale hledala v kufru pyžamo, než jsem vysíleně usnula v tom, co jsem měla na sobě. Nyní jsem ze sebe nedočkavě strhla kalhotky i košilku a vstoupila do proudu teplé vody. Připadala jsem si jako v ráji. Náhle jsem zalitovala, že jsem Dennyho nevzbudila. Kdyby tu tak mohl být se mnou, posteskla jsem si v duchu. Měl úžasné tělo, jehož křivky ve vodě vynikaly ještě lépe. Pak jsem si ale vzpomněla, jak unaveně se večer tvářil. Hmm, dobře… Možná jindy.

Uvolnila jsem se a rozkošnicky vzdychla. Jak jsem v rychlosti opouštěla ložnici, zapomněla jsem na šampon. Naštěstí ve sprše ležela kostička mýdla. Na umytí vlasů to není žádný zázrak, ale nechtěla jsem si půjčovat Kellanovu kosmetiku, která na první pohled vypadala draze a luxusně. Užívala jsem si dotyku teplé sprchy mnohem déle, než bych měla. I když jsem věděla, že je třeba nechat horkou vodu i ostatním obyvatelům domu, nemohla jsem si pomoct… Byla jsem zase čistá a tenhle pocit mě naplňoval radostí.

Konečně jsem sprchu zavřela a utřela se do jediné osušky, kterou jsem v koupelně našla. Byla ale malá a tenoučká jak papír. Příště si musím vzít svoji měkkou a velkou osušku. Chvatně jsem si zahalila to nejnutnější a otevřela dveře. Tolik jsem se na sprchování těšila, že jsem z pokoje vystřelila jako šíp a nevzala si s sebou ani kosmetiku, ani věci na převlečení. Přemýšlela jsem, v kterém zavazadle bych asi tak měla šaty hledat, když jsem si všimla, že dveře od Kellanova pokoje jsou otevřené… A nebyly prázdné.

Kellan stál na prahu, zíval a škrábal se na nahé hrudi. Zjevně spal nejradši jenom v boxerkách. Pohled na zpěváka mě na chvilku zcela rozhodil. Spánek jeho chaotickému účesu ani trochu neublížil, naopak, vypadal ještě roztomileji než včera. Nejvíc pozornosti jsem ale věnovala jeho tělu. Bylo úžasné, přesně, jak jsem očekávala. Denny měl figuru atleta, Kellan byl o něco štíhlejší. Byl vyšší než Denny, možná dokonce o půl hlavy, a měl dlouhé šlachovité svaly. Vypadal spíš jako maratonský běžec. Jeho muskulatura byla navíc velmi ostře vykreslena. Kdybych měla po ruce fixu, mohla bych obtáhnout každé vlákno.

Vypadal… vypadal zatraceně svůdně.

V neuvěřitelně hlubokých, temně modrých očích se mu pobaveně zajiskřilo. Pak okouzlujícím způsobem naklonil hlavu na stranu. „Ty asi budeš Kiera,“ řekl hlubokým a po probuzení lehce ochraptělým hlasem.

Neubránila jsem se pocitu studu, protože jsem si uvědomila, že se naše první setkání odehrává přesně podle mých nejčernějších představ. Alespoň že jsme byli oba oblečení… Tedy částečně. V duchu jsem si vynadala, že jsem na sebe před odchodem z koupelny nenatáhla kalhotky a košilku, ve kterých jsem přijela. Rozpačitě jsem mu podala ruku v jakémsi chabém pokusu o formální představení.

Zamumlala jsem: „Jo… Čau.“

Stiskl mi ruku a na rtech se mu objevil podmanivý náznak úsměvu. Moje reakce ho nejspíš náramně pobavila. Na druhé straně zřejmě zcela ignoroval, že ani jeden z nás není řádně oblečen. Cítila jsem, že pomalu začínám rudnout. Zoufale jsem chtěla tohle podivné setkání ukončit, nevěděla jsem jen, tak to udělat, abych přitom svého spolubydlícího neurazila.

„Ty jsi Kellan?“ zeptala jsem se. To byla hodně pitomá otázka, došlo mi. Bydleli jsme tam přece jen tři.

„Hm.“ Přikývl, aniž by ze mě na sekundu spustil oči. Stál blíž, než mi bylo milé. Koneckonců jsem ho neznala a byla jsem téměř nahá.

„Omlouvám se za vodu. Bojím se, že jsem vypotřebovala všechnu teplou.“ Otočila jsem se a sáhla po klice. Modlila jsem se, aby moje gesto pochopil.

„V poho. Budu ji potřebovat až večer, než půjdu pryč.“

Kampak asi půjde? napadlo mě. Zamumlala jsem ale jenom: „Tak zatím,“ a vklouzla jsem zpátky do našeho pokoje. Přísahala bych, že jsem za zády zaslechla tiché zahihňání, než se za mnou dveře zavřely.

Hrůza! Horší to snad být nemohlo. Tak přesně proto nenávidím seznamování. Mám totiž pocit, že kdykoliv se s někým seznamuju, vyjdu z toho jako totální husa. No a dnešek samozřejmě nebyl výjimkou. Denny mi tvrdil, že naše první setkání bylo spíš roztomilé. Já bych ho ale popsala trochu peprnějšími výrazy. Bože, děsila jsem se představy, kolikrát si něco podobného v nejbližších dnech a týdnech zopakuju. No, snad při těch dalších setkáních budu alespoň oblečená. Opřela jsem si hlavu o zavřené dveře a čekala, až pocit trapnosti odezní.

„Všechno v pořádku?“ vnikl mi do myšlenek Dennyho jasný hlas. Otevřela jsem oči a uviděla Dennyho, jak se na posteli opírá a loket a zvědavě mě pozoruje. Pořád vypadal unaveně a já doufala, že jsem ho neprobudila.

„Ále, právě jsem se seznámila s naším novým spolubydlícím,“ vysvětlila jsem mu mrzutě.

Denny mě znal dobře, a tak ho moje reakce kvůli takové prkotině nepřekvapila. Chápal, jak trapně jsem si musela připadat, když jsem se s cizím člověkem seznamovala zahalená jen maličkým ručníkem.

„Pojď ke mně.“ Rozpažil ruce a já si s povděkem vlezla k němu do postele.

Přitulila jsem se zády k jeho rozehřáté hrudi. Denny mě objal a přitiskl si mě blíž k tělu. Něžně mě políbil do vlhkých vlasů a pak dlouze vzdychl. „Jsi si jistá, Kiero?“

Sáhla jsem za sebe a škádlivě ho praštila do ramene. „Včera jsme se přistěhovali. Není na tuhle otázku už příliš pozdě?“ Otočila jsem se, abych se mu mohla podívat do očí. „Já už tedy nikam nejedu,“ řekla jsem.

Usmál se, i nadále se však tvářil vážně. „Vím, čeho všeho ses kvůli mně musela vzdát. Rodiny, domova… Neboj, nejsem slepý. Vím, že se ti bude stýskat. Chci jenom vědět, že to za to stojí i tobě.“

Přiložila jsem mu dlaň k tváři. „Nechci, abys o tom ještě někdy pochyboval. Ano, po rodině se mi strašně stýská už teď. Ale ty mi za to opravdu stojíš. Kvůli tobě bych obětovala všechno.“ Zlehka jsem ho špičkami prstů pohladila po tváři. „Miluju tě a chci být tam, kde jsi ty.“

Po tváři se mu rozlil šťastný úsměv. „Promiň, občas mi to nedochází… Ale… Patří ti moje srdce. Taky tě miluju.“ Pak mě dlouze a procítěně políbil, načež mě pomalu začal rozbalovat z osušky.

Musela jsem si jen pořád dokola opakovat, jak tenké jsou zdejší stěny.

KAPITOLA 2

D-GENI

Zanedlouho jsme už s Dennym scházeli ruku v ruce ze schodů. Na chvíli jsem si připadala jako zabouchnutá puberťačka. Oba jsme si náramně užívali, že konečně žijeme spolu. Svěřila jsme se se svými pocity Dennymu, a když jsme vcházeli do kuchyně, oba jsme se smáli.

Druhou věcí, které jsem si na domě všimla, tedy hned po jeho pidivelikosti, byla velmi střídmá výzdoba. Brzy jsem poznala, že dům slouží vlastně jen k přespání. Byl to takový klučičí kutloch. Musela jsem co nejdříve vyrazit na nákupy. Na holku, dokonce i na mě, ten dům působil příliš pustě a stroze, takže jsem ho chtěla trochu zútulnit, abych v něm vydržela bydlet.

Kuchyň mě ale překvapila velikostí. U protější stěny byla linka zakončená vysokou lednicí. Dominantu další, o polovinu kratší stěny, tvořil sporák, nad nímž si na poličce pohodlně hověla mikrovlnka. Na druhé poličce nalevo od sporáku voněla konvice plná čerstvě uvařené kávy. Když jsem svůj oblíbený nápoj i ucítila, začaly se mi sbíhat sliny. Zadní část místnosti zabíral stůl se čtyřmi židlemi. Stál pod velkým oknem, které vedlo na dvorek velikosti poštovní známky.

Prostor mezi kratší stěnou a zdí s oknem se otevíral do obývacího pokoje, kam zrovna mířil Kellan. V rukou držel ranní noviny a četl si titulní stranu. Než jsme sešli dolů, převlékl se už do šortek a trička s krátkými rukávy. Zvlněné vlasy měl i nadále rozcuchané, tentokrát jsem ale v tom chaosu rozeznala jistý náznak řádu. I když se Kellan oblékl velmi prostě, já si v džínech a tričku najednou připadala až překvapivě tuctově. Pevně jsem stiskla Dennyho dlaň a se svými dojmy se poprala.

„Nazdar, kamaráde.“ Denny se usmál a přistoupil ke Kellanovi, který k němu vzhlédl od novin.

„Čau! Jsem rád, že jste to zvládli.“ Kellan mu úsměv oplatil a v přátelském gestu položil Dennymu dlaň na rameno. I já se mimoděk usmála. Kluci občas dokážou být tak milí.

Pak se Denny rozzářil a otočil se ke mně. „S Kierou ses už seznámil, jak jsem slyšel.“ Při té vzpomínce se mi úsměv okamžitě vytratil ze rtů.

„No jo.“ Kellanovi se zablýsklo v očích… Možná trochu zlomyslně. „Jsem ale rád, že tě zase vidím.“ Super, přešel to celkem taktně, pomyslela jsem si. Pak Kellan přistoupil ke konvici s kávou a ze skříňky nad policí vyndal hrnky. „Kafe?“

„Já si nedám, díky. Nechápu, jak to můžete pít,“ prohlásil Denny a znechuceně se zašklebil. „Ale Kiera to miluje.“ Souhlasně jsem přikývla a věnovala mu vděčný úsměv. Dennymu vadila i vůně kávy. Byl spíš na čaj, což jsem já osobně považovala za roztomilý a rozkošný detail.

Denny se na mě podíval. „Máš hlad? V autě bychom ještě měli mít nějaké jídlo, jestli se nepletu.“

„Umírám hlady!“ Kousla jsem se do rtu a na chvilku se zadívala do jeho andělsky krásné tváře. Pak jsem mu vlepila na tvář pusu a škádlivě ho plácla po břiše. Jo, jako zabouchnutí puberťáci…

Oplatil mi pusu letmým polibkem a otočil se k odchodu. Jak se blížil ke dveřím, všimla jsem si, že nás Kellan sleduje s pobaveným výrazem ve tváři.

„Vydrž, hned jsem zpátky.“ Denny vyšel z kuchyně a já vzápětí slyšela, jak ze stolku v předsíni bere klíčky od hondy. V následující sekundě za ním bouchly dveře. Překvapilo mě, že mu nepřišlo ani trochu divné opustit dům jen v tričku a trenkách, v nichž spal.

S úsměvem jsem přešla ke stolu v kuchyni a posadila se. Kellan se ke mně připojil o pár sekund později a postavil na stůl dva hrnky kávy. Už už jsem se chystala vstát, že si zajdu pro smetanu a cukr, když jsem se ale podívala na kafe lépe, zjistila jsem, že už mi kafe osladil i dolil smetanou. Jak mohl vědět, že to mám takhle ráda?

Když si všiml mého překvapeného pohledu, vysvětlil: „Pro sebe mám černou kávu bez cukru. Jestli chceš, můžeme si je vyměnit.“

„Ne, díky, to je dobré. Vlastně… vlastně si takhle kafe sama chystám.“ Jak si sedal ke stolu, věnovala jsem mu úsměv. „Bála jsem se jenom, že umíš číst myšlenky.“

„Jo, to bych rád.“ Zazubil se a upil z hrnku.

„Jasně… Díky!“ Přiložila jsem si hrnek ke rtům a opatrně usrkla… Božská mana!

Kellan se mi přes desku stolu zadíval přímo do očí a naklonil hlavu. „Takže Ohio? Fotbal, světlušky…?“

Usmála jsem se a v duchu obrátila oči v sloup, protože předvedl opravdu hodně omezenou znalost mého rodného státu. Nic jsem ale nepodotkla. „Jo, tak nějak.“

Věnoval mi tázavý pohled. „Stýská se ti?“

S odpovědí jsem si dala chvíli na čas. „No… Stýská se mi po sestře a po rodičích.“ Znovu jsem se na pár sekund odmlčela, abych si rozmyslela, co mu řeknu. Pak jsem tiše vzdychla. „Ale jinak… Nevím… Je to přece jenom taková dálka. Ale věřím, že se tam ještě někdy podívám,“ dokončila jsem s úsměvem.

Zamračil se. „Nechápej mě teď špatně, ale proč ses trmácela až sem?“

Tahle otázka mi trochu vadila, nechala jsem to ale plavat. Neznala jsem Kellana dost dobře na to, abych ho mohla soudit. „Kvůli Dennymu přece,“ prohlásila jsem, jako by to bylo nad slunce jasnější.

„Aha,“ zamručel a dál tohle téma nerozvíjel. Znovu upil kafe.

Ve snaze změnit téma jsem vyhrkla to první, co mi přišlo na jazyk: „Proč zpíváš zrovna takhle?“ V tu chvíli jsem si ale uvědomila, jak útočně moje otázka musela vyznít, a zalitovala jsem, že jsem ji položila. Nechtěla jsem ho urazit. Jenom mě zajímalo, proč… Proč se na pódiu choval, jako by svoje posluchačky sváděl.

Zabodl do mě svoje modré oči. „Co tím myslíš?“ zeptal se. Zřejmě nebyl zvyklý, aby se ho někdo vyptával zrovna na zpěv. Nedokázala jsem odhadnout, jestli se zlobí, ale rozhodně jsem se tomu chtěla vyhnout. Takhle totiž člověka, se kterým máte bůhví jak dlouho bydlet v jednom bytě, rozhodně neoslníte.

Na dlouho jsem se opět odmlčela a pomalu si usrkla kafe. „Byl jsi skvělý,“ začala jsem ve víře, že se mi ho podaří obměkčit. „Ale občas jsi byl…“ V duchu jsem se vystrašeně přikrčila, i když jsem věděla, že by stačilo jen dospět a říct to naplno. „… explicitně sexuální,“ zašeptala jsem.

Napětí v jeho tváři povolilo, Kellan vyprskl smíchy a řehtal se dobrých pět minut.

Zaplavila mě vlna zlosti. Nesnažila jsem se přece o žádný vtip. Rozčilovalo mě to a navíc jsem se cítila vysloveně nepříjemně. Proč já kráva radši nedržela…? Zadívala jsem se do svého kafe a nejraději bych se v něm rozpustila. Kellan se začal uklidňovat, až když si povšiml, že se můj výraz změnil. „Promiň… Já jenom… Nečekal jsem, že řekneš něco takového.“ Chvíli jsem přemýšlela, co tedy čekal, a pak jsem se na něho znovu podívala. I když se pořád ještě pobaveně uculoval, zdálo se mi, že se na chvíli zamyslel. „Já nevím. Lidem se to tak prostě líbí.“ Pokrčil rameny.

Těmi „lidmi“ měl patrně na mysli hlavně lidi ženského pohlaví.

„Urazilo tě to?“ zeptal se mě a v očích mu rošťácky zablýsklo.

Super. Teď si musí myslet, že jsem nějaká prudérní husička, která s ním nebude vycházet. „Ale nééé, kdepak,“ pronesla jsem s námahou a podívala se mu přímo do očí. „Jenom mi to přišlo chvilkami přehnané. Navíc to podle mého názoru nepotřebuješ. Tvoje písničky jsou úžasné i bez toho.“

Moje slova ho bezesporu zarazila. Seděl mlčky na židli a podíval se na mě tak, až se mi z toho zrychleně rozbušilo srdce. Vážně, byl až absurdně krásný. Rozpačitě jsem sklopila zrak.

„Díky. Budu si to pamatovat.“ Znovu jsem zvedla hlavu a podívala se na něho. Mile se na mě usmíval a já měla pocit, že svá slova myslí stoprocentně vážně. Ve snaze změnit téma se mě pak zeptal: „Jak jste se s Dennym potkali?“

Pousmála jsem se a ve vzpomínkách se rozletěla do minulosti. „Na škole. Dělal přednášejícímu asistenta. Já byla v prváku, on ve třeťáku. Byl to nejkrásnější kluk, jakého jsem kdy viděla.“ Zarděla jsem se. Nestává se často, že bych jeho vzhled velebila nahlas. Nota bene před jiným klukem. Vlastně jsem se tohle slovo pokoušela ze svého každodenního slovníku zcela vypustit. Lidé se na mě dívali divně… Kellan se na mě ale i nadále mile usmíval. I on si asi už vyslechl pěknou řadu podobných adjektiv.

„Zkrátka jsme si padli do oka a už jsme spolu zůstali.“ Znovu jsem se musela pousmát, když jsem si vybavila všechny ty naše společné vzpomínky. „A co ty? Jak ses seznámil s Dennym?“ Měla jsem jakousi povšechnou představu o tom, jak se skamarádili, detaily jsem ale neznala.

Zamyslel se. Na rtech mu pořád poletoval ten milý a spokojený úsměv. Stejně jako mně. „Víš, moje rodiče napadlo, že by nebylo špatné, kdybychom u nás měli zahraničního studenta. Jejich přátele to ohromilo.“ Jeho úsměv na chvilku zvadl, pak se mu na rty vrátil. „I my dva jsme si hned padli do oka. Je to fajn kluk.“

Odvrátil hlavu a zadíval se do prázdna. V tom pohledu jsem četla… smutek? „Vděčím mu za hodně,“ dodal měkce. Když se znovu podíval na mě, opět se spokojeně usmíval. Pokrčil rameny. „No, to je jedno. Ale udělal bych pro toho kluka cokoliv. Když mi zavolal, jestli nevím o nějakém bydlení, tohle bylo to nejmenší, co jsem pro něho mohl udělat.“

„Ach tak…“ Zajímalo mě, co stálo za jeho náhlým smutkem. Kellan se ale už zase tvářil jakoby nic, a já na něho nechtěla naléhat. Stejně se do kuchyně zrovna vrátil Denny.

Tvářil se mírně zkroušeně. „Moc se omlouvám, ale tohle je to jediné, co jsem v autě našel,“ řekl a zvedl v ruce pytlík křupek a slaných preclíků.

Kellan se pobaveně ušklíbl, já k Dennymu natáhla ruku a věnovala mu úsměv. „Pro mě křupky, prosím.“ Denny se zamračil, ale sáček mi podal. Kellan se hlasitě zachechtal.

Když jsme snědli tuhle „stoprocentně zdravou“ svačinku, zavolala jsem rodičům, abych jim dala vědět, že jsme v pořádku dorazili na místo. Denny s Kellanem navázali hovor tam, kde před lety přestali, já si povídala s rodiči. Jediný telefon v budově byl stařičký zelený přístroj v kuchyni a Denny s Kellanem se při vzpomínání bavili stále hlasitěji a hlasitěji. Několikrát jsem na ně musela vrhnout významný pohled a beze slov je tak požádat, aby se ztišili. Ti dva to samozřejmě považovali za náramnou legraci a chechtali se ještě hlasitěji. Nakonec jsem se k nim otočila zády a jejich rozvernou konverzaci ignorovala. Máma s tátou se mě beztak jen dokolečka ptali, jestli se už nechci vrátit domů.

Po tom dlouhém telefonátu jsme s Dennym zase zamířili nahoru do pokoje. Pak se šel Denny osprchovat, zatímco já se mu prohrabávala v zavazadlech a hledala nějaké oblečení. Vybrala jsem mu oblíbené rifle a světle béžové tričko Henley, zbytek věcí jsem začala rovnat na postel.

Předchozí nájemník byl výjimečně laskavý a nechal nám postel (včetně přikrývek a povlečení!), šatní skříň, malou televizi a noční stolek i s budíkem. Nechápala jsem, proč to někdo dělal, přijala jsem to ale s povděkem, protože jsme s Dennym žádný nábytek neměli. V Athens jsme žili s rodinami, abychom něco ušetřili. Už tam jsem učinila pár pokusů vehnat Dennyho do společného bydlení, klidně i do toho nejlacinějšího, on ale považoval za vrchol nelogičnosti utratit veškeré úspory za byt, když naše rodiny žily v okruhu pouhých pěti minut od školy. Já naopak měla dost dlouhý seznam, proč bychom to měli zkusit… A na prvním místě stála postel, včetně přikrývek a povlečení.

I mí rodiče v tom sehráli jistou roli. I když se jim Denny vážně zamlouval, nelíbila se jim představa, že by se mi nastěhoval rovnou do ložnice. Stejně tak jim nevyhovovala myšlenka, že bych se já měla přesunout k jeho tetě, a jelikož mi školu platili oni, netlačila jsem na ně. Nyní jsme spolu de facto žít museli, abychom ušetřili, takže jsem celý spor vyhrála vlastně já. Při tom pomyšlení jsem se musela pousmát. S dobrou náladou jsem se tedy pustila do srovnávání oblečení do skříně. Jeho věci jsem dávala na jednu stranu, svoje na stranu druhou. Naštěstí jsme toho neměli moc a já skončila ve chvíli, kdy se ve dveřích objevil Denny vracející se ze sprchy.

Pohled na jeho umyté svalnaté tělo, jehož boky zakrývala jen úzká osuška, mě naplnil radostí. Sedla jsem si na postel, skrčila nohy, objala je rukama a sledovala, jak se obléká. Můj fascinovaný výraz ho pobavil, bez rozpaků ale odhodil osušku a pokračoval v převlékání. Kdybych já byla na jeho místě, přikázala bych mu, aby se otočil, nebo alespoň zavřel oči.

Když se oblékl, posadil se vedle mě na postel. Nemohla jsem odolat a pročísla mu prsty mokré vlasy, které sotva slyšitelně zaševelily a slepily se v tlusté vlhké prameny. Trpělivě čekal. V očích mu svítilo hřejivé světlo, na rtech mu poletoval lehký úsměv.

Když nabyl dojmu, že jsem skončila, políbil mě na čelo a odvedl mě k autu, abychom spolu vynosili zbývající krabice. Potřebovali jsme na to pouhé dvě cesty – opravdu jsme si s sebou vzali málo věcí. Neměli jsme ale prakticky žádné jídlo. Nechali jsme krabice na posteli a rozhodli jsme se, že se zkusíme podívat po něčem ve městě. Denny tu žil celý rok, jenže to bylo už před pár lety, a to tehdy ani neřídil. Požádali jsme tedy Kellana o pár instrukcí a vyrazili hledat štěstí v Seattlu.

Poměrně snadno jsme našli cestu dolů k molu a k tržišti na Pike Place, kde jsme si chtěli nakoupit trochu čerstvého jídla. Bylo to vskutku nádherné město. Procházeli jsme se ruku v ruce po molu a sledovali, jak se sluneční světlo blyští na hladině Pugetova zálivu. Bylo teplo, jasno a my pozorovali provoz trajektů kolem přístaviště i racky, kteří létali nízko nad hladinou. Stejně jako my i oni hledali, co by kde mohli sezobnout. Příjemný chladivý vánek k nám hnal vůni slané vody a já, zalita pocitem dokonalého štěstí, jsem opřela hlavu o Dennyho hruď.

Objal mě. „Jsi šťastná?“ zeptal se mě a otřel si mi něžně tvář o krk. Jeho jemné vousky mě lechtaly a já se nemohla ubránit chichotu.

„Naprosto!“ odpověděla jsem a otočila se, abych ho mohla políbit.

Chovali jsme se jako vzorní a svědomití turisté. Prohlíželi jsme si zdejší obchůdky, poslouchali pouliční muzikanty, povozili se na malém roztomilém kolotoči, sledovali prodavače ryb, jak si přehazují velkého lososa, čemuž přihlížel nadšený dav. Pak jsme konečně koupili nějaké čerstvé ovoce, zeleninu a další potraviny a vydali se zpátky k autu.

Brzy jsme však poznali i nepříjemnou stránku tohoto malebného města, a tou jsou strmé uličky připomínající horskou dráhu. Cesta v husté dopravě se podobala peklu. Když jsme už potřetí jen o chlup unikli jistému „ťukanci“ do auta jedoucího před námi, rozesmáli jsme se tak prudce, až nám vytryskly slzy. Nakonec jsme se ale domů přece jenom dostali v celku, i když jsme se dvakrát ztratili.

Vstupovali jsme do kuchyně obtěžkáni taškami s nákupem a ještě pořád jsme se smáli. Kellan k nám vzhlédl od stolu, kde právě cosi zapisoval do notesu s kroužkovou vazbou. Nový text? Pobaveně se na nás zazubil a pokračoval v práci.

Denny se pustil do uklízení nákupu, já zamířila do pokoje, abych roztřídila pár krabic, které jsme s Dennym nanosili. Moc dobře jsme věděli, že se stěhujeme do malého pokoje, a tak jsme s sebou vzali jen to nejnutnější. Většinu těch krámů, které člověk za určité časové období nashromáždí, jsme nechali na půdě u našich. Nakonec to ani netrvalo tak dlouho, jak jsem čekala. Vybalila jsem si knihy, Dennyho pracovní oblečení, svoje školní potřeby, pár obrázků a drobných suvenýrů. Nakonec jsem odnesla naše toaletní potřeby do koupelny. Při pohledu na náš laciný šampon skromně se krčící vedle Kellanovy luxusní kosmetiky jsem se musela pousmát. Tak. Hotovo!

Když jsem znovu sešla do přízemí, našla jsem Kellana s Dennym v obýváku, kde sledovali sportovní kanál ESPN. Prostor obývacího pokoje byl vyzdoben stejně jako zbytek domu – to jest téměř vůbec. Jo, s tím budu muset co nejdřív něco udělat.

Dominantou obýváku byla velká televize přitisknutá k černé stěně. Vedle ní se nacházely posuvné dveře, které vedly na dvorek. Protější stěnu zabíral dlouhý omšelý gauč, k němuž bylo přistaveno na první pohled pohodlné křeslo. Mezi oběma kusy nábytku stál kulatý stolek a na něm stará lampa. Kellan žil stejně jednoduše, jako se oblékal.

Denny ležel na pohovce a vypadal, jako by měl každou chvíli usnout. Nejspíš si od včerejší úmorné cesty ještě nestačil pořádně odpočinout. I já už na sobě pomalu začínala cítit následky kombinace dlouhé cesty a odpolední procházky po Seattlu. Přistoupila jsem tedy ke gauči a položila se na Dennyho. Posunul se, abych si mohla lehnout mezi něj a opěradlo. Přehodila jsem mu nohu přes bok, k hrudi jsem mu přitiskla dlaň a hlavu jsem mu složila na krk. Spokojeně zamručel a přitáhl si mě k sobě, aby mě mohl políbit na čelo. Srdce mu tlouklo pomalu a rytmicky, a jak jsem se do něj zaposlouchala, začala mi brzy padat víčka. Ještě než jsem úplně usnula, podívala jsem se na Kellana, který seděl na židli. Zdálo se mi, jako by si nás zvědavě prohlížel. Nestihla jsem o tom ale ani pořádně popřemýšlet, protože se mi vzápětí zavřely oči a rozum se mi zahalil sladkým spánkem.

Probudila jsem se o chvíli později, když se pode mnou Denny pohnul. „Promiň, nechtěl jsem tě budit,“ omlouval se mi svým hřejivým akcentem, do něhož zabalil každé slovo.

Rozkošnicky jsem se protáhla, zívla a trochu jsem se posunula, abych se mu mohla podívat do obličeje. „Nic se nestalo,“ zamumlala jsem a letmo ho políbila. „Stejně bych teď neměla spát, jestli chci usnout večer.“ Rozhlédla jsem se po místnosti, byli jsme tam ale úplně sami.

Sami!

Ihned jsem si uvědomila, jak těsně jsme se k sobě s Dennym na gauči lepili. Uličnicky jsem se zazubila a znovu ho políbila. Tentokrát vášnivěji. Pousmál se a polibek mi vrátil se stejnou vášní. Možná ještě trochu přidal. Netrvalo dlouho a zrychlil se mi tep i dech. Moje tělo zaplavila touha po tom rozehřátém krásném muži pode mnou. Přejela jsem mu prsty po hrudi a vsunula je pod tričko, abych pod nimi ucítila jeho holou kůži.

Chytil mě svýma silnýma rukama za boky a posadil si mě na klín. Radostně jsem se zasmála a přitiskla se k němu. Měla jsem pocit, jako bych koutkem oka zahlédla, že se v místnosti zavírají dveře, ale Denny si mě přitiskl ještě těsněji k tělu a já přestala okolní svět vnímat.

Líbala jsem svého milovaného Dennyho na tváře a pomalu jsem začala přesouvat rty ke krku, když mě vyrušil pobavený smích. Prudce jsem se posadila, Denny jen překvapeně hekl. Nevšimla jsem si, že Kellan v místnosti zůstal, a byla jsem si stoprocentně jistá, že moje rozpaky ihned poznal podle silného ruměnce, který se mi rozlil ve tvářích.

„Omlouvám se,“ smál se Kellan o trochu hlasitěji. Stál ve dveřích a sbíral si z věšáku u vchodu bundu. „Za chvilku se vypařím, stačí, když chvilku počkáte.“ Pak se zatvářil, jako by o svých slovech přemýšlel. „Anebo na nic nečekejte, mně to nevadí.“ Pokrčil rameny, aniž by se přestal uculovat.

Mně to ale vadilo. Ihned jsem se překulila na protější stranu gauče. Příliš jsem se styděla na to, abych k tomu něco řekla. Zadívala jsem se zoufale na Dennyho, jako bych věřila, že dokáže o pár minut vrátit čas. On tam ale jen ležel, na rtech mu visel stejný úsměv jako Kellanovi. Chlapi pitomí! Já se zatím studem mohla propadnout.

Za každou cenu jsem musela změnit téma, a tak jsem vyhrkla: „Kam jdeš?“ Zeptala jsem se příliš rychle, ale bylo už pozdě. Nemohla jsem tu otázku vzít zpátky.

Kellan na mě zamrkal, můj zbrklý dotaz ho patrně překvapil. Byla jsem přesvědčená, že by mu ani trochu nevadilo, kdybychom se před ním na tom gauči skutečně pomilovali. Podobným záležitostem byl asi maximálně otevřen. Možná mě chtěl jen trošku poškádlit, ne uvést do rozpaků. Hněv ze mě pomalu vyprchával.

„K Peteovi. Mám tam dneska další koncík.“

„Ach tak.“ Když jsem konečně začala vnímat i jiné věci než svůj vlastní úděs, všimla jsem si, že je oblečen trochu jinak než předešlého večera. Měl na sobě jasně rudé tričko s dlouhými rukávy a perfektně vybledlé modré džíny. Poznala jsem také, že se musel před chvílí osprchovat, protože měl ještě vlhké vlasy. Znovu vypadal jako bůh rocku stejně jako včera večer.

„Nechcete se taky zastavit?“ Odmlčel se a ďábelsky se pousmál. „Nebo radši zůstanete…?“

„Ne, ne, půjdeme taky, jasná páka,“ vyhrkla jsem opět. Hnaly mě spíš rozpaky a pocit studu, než touha vidět jeho představení.

Denny na mě překvapeně a možná i trochu zklamaně zamrkal. „Opravdu?“

Pokoušela jsem se ten nerozvážný příslib nějak zakamuflovat, a tak jsem dodala: „No jo, včera se mi vážně líbili. Říkala jsem si, že bych si někdy chtěla poslechnout celý koncert.“

Denny se na gauči pomalu posadil. „No dobře, fajn, tak já si vezmu klíčky.“

Kellan zakroutil hlavou a věnoval mi okouzlující úsměv. „O.K. Uvidíme se U Petea.“

Cestou autem jsem chtěla zakrýt svoje rozpaky, a tak jsem se Dennyho zeptala na ten zvláštní rozhovor v kuchyni. „Kellan je docela… Je v pohodě?“ nechtěla jsem to podat jako otázku, jenže ona to svým způsobem otázka byla.

Denny se na mě podíval. „Jo, docela jo. Musíš si na něj ale asi trochu zvyknout. Občas sice působí jako MSA, ale ve skutečnosti je opravdu fajn.“

Zvedla jsem tázavě obočí a úsměvem čekala, že mi onu tajemnou australskou zkratku vysvětlí. Tu a tam na mě nějaký takový výraz vybalil, ale já neměla tušení, o čem to vlastně mluví.

Usmál se. Moc dobře věděl, na co čekám. „MSA? Mistr světa amoleta,“ vysvětlil.

Ušklíbla jsem se. Některé australské výrazy mi zkrátka přišly… Nic moc. „Nikdy jsi o něm pořádně nemluvil. Nevěděla jsem, že jste si tak blízcí.“ Pokoušela jsem se vybavit si těch pár rozhovorů, kdy mi vyprávěl o lidech z Washingtonu, ale jméno Kellan se v nich neobjevovalo.

Otočil se opět k silnici a pokrčil rameny. „Asi jsme ztratili kontakt, když jsem se vrátil domů. Když jsem pak zase přijel do Států, jednou dvakrát jsem s ním mluvil… Ale dlouhodobý kontakt jsme neudržovali. Měl jsem dost práce se školou a tak… Vždyť to znáš.“

Zmateně jsem se zeptala: „Měla jsem pocit, že jste si byli mnohem bližší. Vypadá, že tě má opravdu moc rád.“ Tahle slova se mi neříkala snadno. Kluci o svých citech otevřeně nemluví. Nemyslela jsem to samozřejmě tak, že by Kellan psal Dennymu milostné sonety, to ne. Měla jsem z něj jen takový dojem. Ale ty jeho řeči o tom, jak „Dennymu za hodně vděčí“ a „udělal by pro něj všechno na světě“… V klučičině tohle znamenalo „mít rád“.

Denny patrně pochopil, na co narážím, a na chvilku rozpačitě sklonil hlavu. „O nic nejde. Nevím, proč kolem toho dělá tolik povyku. Vážně, žádné záhady za tím nehledej.“ Znovu zabodl pohled do vozovky a kousl se do rtu.

Jeho slova ve mně ale vzbudila nesnesitelnou zvědavost. „Co se teda stalo?“

Odmlčel se. „Dobře… Strávil jsem rok s ním a s jeho rodiči. Bydlel jsem u nich.“

„Jo, to vím, no a…?“

„Kellan měl se svým otcem… Měli mezi sebou napjatý vztah, dalo by se říct. Jednoho dne to jeho otec trochu přehnal a Kellana zmlátil. Moc jsem o tom nepřemýšlel, jenom jsem to chtěl zarazit. Postavil jsem se zkrátka před něho a jednu místo něho schytal.“ Ohlédl se ke mně, aby se podíval, jak na mě jeho výpověď zapůsobila, pak znovu věnoval pozornost provozu na silnici.

Šokovaně jsem na něho zírala. Tohle mi nikdy předtím nevyprávěl. Dokonale to ale zapadalo do mojí představy o Dennym. Bylo mi ale i líto Kellana.

Denny zakroutil hlavou a zamračil se. „To jeho otce asi přivedlo k rozumu. Na každý pád už pak Kellana nechal na pokoji… Alespoň do doby, než jsem odjel.“ Znovu zavrtěl hlavou. „Nevím ale, co se dělo pak…“ Střelil po mně pohledem a nejistě se ušklíbl. „Kellan podle mě měl pocit… ehm… měl pocit, že tvoří mnohem pevnější rodinný svazek se mnou než se svými skutečnými příbuznými.“ Zasmál se. „On má asi z mého návratu větší radost než já sám.“

Když jsme přijeli k baru, Kellan už tam byl. Seděl v zadní části místnosti, hned u pódia, se zbývajícími třemi členy kapely. Tvářil se spokojeně a odpočatě, hověl si na židli s nohou přehozenou přes nohu. Pil pivo. Po jeho levici seděl dlouhovlasý blondýn, kterého jsem si pamatovala s baskytarou. Naproti němu jsem uviděla silnějšího bubeníka, kterého jsem zprvu považovala za našeho nového spolubydlícího. Vedle něho seděl poslední člen skupiny, blonďatý kytarista. Překvapilo mě, že nejsou někde zalezlí a nepřipravují se na koncert. Tvářili se ale naprosto spokojeně a sebejistě, jako by ani na sekundu nepochybovali, že odvedou perfektní výkon, a teď jen odpočívají u pivka.

Dvě holky, které seděly u stolu hned naproti, sledovaly každičký jejich pohyb. Jedna bezostyšně zírala na Kellana. Na první pohled byla dost opilá a fascinovaná a já čekala, že se každou chvilku zvedne, přistoupí ke Kellanovi a skočí mu rovnou do klína. Zpěvák ji ale zcela ignoroval. Zajímalo mě, jak by to dopadlo, kdyby mu ta ženská skutečně do klína skočila.

Kellan se momentálně soustředil výhradně na basáka po svém boku. Ode dveří jsem samozřejmě nedokázala odhadnout, o čem si povídají, všichni členové kapely ho ale pozorně poslouchali s úsměvy na tvářích.

Denny si jich také hned všiml. Usmál se na mě a zamířil se mnou přímo k jejich stolu. Když jsme přišli dost blízko na to, abych rozuměla slovům basáka, pomyslela jsem si, že přijít sem vlastně nebyl tak dobrý nápad. Skoro jsem začala litovat, že jsem radši nedržela klapačku. Mohli jsme se teď hezky povalovat na gauči, spolu, v teplíčku… Denny mě ale vedl stále dál a já se jako v mrákotách nechala.

„… ta holka měla nejhezčí kozy, co jsem kdy viděl!“ Odmlčel se a vulgárním gestem naznačil, co si ostatní moc dobře dokázali představit i bez toho. „A sukni tak krátkou, že jí vykukovaly kalhotky. Všichni jsme už byli ožralí jak prasata… No, tak jsem vlezl pod stůl a vyhrnul jí tu sukni, co to šlo. Pak jsem sebral ze stolu svoji lahev od piva a…“

Kellan, který si nás v tu chvíli všiml, praštil rychle basáka do hrudi. Zastavila jsem se u stolku přímo před ním. Denny se pobaveně uculoval. Byla jsem si jistá, že jsem rudá až na zadku, a ze všech sil jsem se snažila tvářit, jako bych nic neslyšela.

„Hej! Právě se dostávám k té nejlepší části.“ Basák se tvářil nechápavě.

„Griffe…“ Kellan kývl bradou směrem ke mně. „Přišli mí noví spolubydlící.“

Basák zvedl hlavu, aby si mě i Dennyho prohlédl. „Aha, spolubydlící…“ Pak se znovu otočil ke Kellanovi. „Stýská se mi po Joey, kámo… To byl kus, do háje! Proč jsi to s ní skončil? Samozřejmě mi do toho nic není, ale…“

Zmlkl, protože ho Kellan znovu praštil do prsou, tentokrát ještě silněji než prve. Ukázal na nás, aniž by věnoval pozornost basákovu uraženému pohledu. „Vážení, tohle je můj kámoš Denny a jeho přítelkyně Kiera.“

Pokoušela jsem se zkroutit rty do úsměvu. Neměla jsem tušení, proč Kellanova předchozí spolubydlící odešla. Docela mě navíc šokoval úryvek vulgárního vyprávění, který jsem slyšela, když jsme přicházeli. Denny se ale jen usmál a pozdravil: „Ahoj.“

„Čau,“ zahuhlala jsem.

„Zdar.“ Basák na pozdrav kývl bradou. „Griffin.“ Prohlédl si mě pomalu od hlavy k patě, přičemž jsem se málem studem propadla. Stiskla jsem Dennyho ruku ještě pevněji a o půl kroku ustoupila dozadu.

Basákovo domnělé dvojče, které sedělo naproti Kellanovi, natáhlo ruku a zdvořile se představilo: „Matt. Ahoj.“

„Kytarista, že jo?“ zeptal se ho Denny, když mu třásl rukou. „Jste vážně úžasní.“

„Jo, díky.“ Potěšilo ho, že si Denny pamatoval, na co předešlého dne hrál. Griffin se ale otráveně ušklíbl a Matt ho změřil pohledem. „Ježkovy voči, už to překousni, Griffe.“

Griffin mu pohled oplatil. „Já jenom chci říct, že jsi totálně podělal celý závěrečný riff. Já v téhle písničce fakt válím, měl jsem ji hrát já.“

Potetovaný méďa jako by ignoroval, že se u stolu začíná schylovat k hádce, vstal a nabídl nám ruku. „Evan. Bubny. Těší mě.“

Potřásli jsme si s ním rukama, načež Kellan vstal a přistoupil ke stolku, kde seděly ty opilé holky. Bála jsem se, že ta, která na něj civěla nejvyzývavěji, omdlí blahem, když ho uvidí z takové blízkosti. Opřel se dlaněmi o její židli, sklonil se, až se rty téměř dotýkal jejího ucha, a cosi jí pošeptal. Lehce se zarděla a přikývla. Kellan se zase narovnal a půjčil si od jejich stolku dvě prázdné židle. Když odcházel, chichotaly se opilé holky jako puberťačky.

Kellan postavil židle do čela svého stolu a vlídně se pousmál. „Prosím, posaďte se.“

Udiveně jsem celou akci sledovala. Mezi našimi novými kamarády jsem se necítila zrovna jako ryba ve vodě, a když jsem si sedala, objevil se mi ve tváři znepokojený výraz. Kellanův úsměv se naopak ještě rozšířil. Podle všeho si ten mizera moje rozpaky opravdu užíval.

Sotva jsme se usadili, otočil se Griffin k Dennymu. „Co ten tvůj přízvuk… Jsi Brit?“

Denny se zdvořile usmál. „Ne, Australan.“

Griffin přikývl, jako by to celou dobu věděl. „Jasnýýý. Skol, kamaráde!“

Kellan s Evanem se pobaveně zasmáli. Matt se na něho zadíval, jako by právě vyhrál mistrovství světa v idiocii. „Griffe, je to Australan… Ne Viking.“

Griffin se pobaveně zašklebil. „To je jedno,“ zahučel a pořádně si přihnul z piva.

Denny se pousmál a zeptal se: „Jak se vlastně jmenuje vaše kapela?“

Griffin se zahihňal a Kellan hrdě prohlásil: „D-Geni.“

Nevěřícně jsem se na něj zadívala. „Vážně?“

Griff se překvapivě zamračil. „Donutili mě to zkrátit… Srabi. Já to chtěl hezky celé. Řekni to s hrdostí, řekni to naplno.“ Praštil do stolu.

Matt obrátil oči v sloup. „Jestli budeme někdy hrát v nějakém větším podniku než U Petea, budeme si muset změnit jméno. Tohle přece nemůže nikdo dát na plakáty.“ Alespoň někdo z nich tedy sní o lepší budoucnosti.

Griff se naštvaně podíval na Matta, Kellan s Evanem se řehtali na celé kolo. „Hele, já už nechal udělat trička…“

„Nikdo ti nebrání, abys je nosil,“ zamumlal Matt a znovu obrátil oči v sloup.

To už se Kellan s Evanem doslova popadali za břicha, i Denny se začal uculovat. Ani já jsem už nedokázala zadržovat smích. „Kluci, vy jste bráchové?“

Griffin po mně střelil pohledem plným hrůzy. „Proboha, to ne!“

Udiveně jsem přesouvala zrak z Griffa na Matta a zase naopak. Vážně by mohli být dvojčata. „Promiň, já jenom, že vypadáte…“

„Jsme bratranci,“ vysvětlil Matt. „Naši tátové jsou ale dvojčata, takže ta podoba… Naneštěstí…“ Zamračil se.

Griffin se opět zašklebil. „Naneštěstí pro tebe! Já jsem hezčí.“ Matt znechuceně zakroutil hlavou, zatímco zbytek stolu se královsky bavil.

Kellan zničehonic vytrčil ukazovák a prostředník do výšky a zvedl významně bradu. Pak ukázal na mě a na Dennyho. Zadívala jsem se do míst, kam směřoval i Kellanův pohled. Usmála se na nás postarší žena, která stála za barem na protější straně místnosti. Podle všeho ihned pochopila, co jí chtěl zpěvák naznačit, protože vzápětí vzala z ledničky dvě piva a postavila je číšnici na tác. Pak jí ukázala naším směrem.

Otočila jsem se zpátky ke Kellanovi, ten už si ale povídal s Dennym o jeho nové práci. Zajímal se o to, co taková stáž u marketingové firmy obnáší. Já to slyšela už nejméně tisíckrát, takže jsem jejich hovor přestala vnímat a rozhlédla se kolem sebe.

U Petea byl malý a útulný podnik. Dubová podlaha už měla tu správnou patinu oblíbeného lokálu, béžové a červené stěny byly doslova posety reklamami na nejrůznější druhy piv. Na dřevěné podlaze pak stály desítky stolků nejrůznějších tvarů a velikostí, jen sedmimetrový pruh před pódiem zůstal prázdný.

I pódium bylo z dubových prken. Stěna za jevištěm byla celá černá a ozdobená zavěšenými kytarami různých barev a stylů. Po stranách pódia stály velké reprobedny, které byly otočeny čelem do publika. Světla nad jevištěm zatím nesvítila. V potemnělém prostoru čekaly opuštěné kytary, mikrofony i bubny na své majitele.

Zatímco se kluci u stolu vesele bavili, já se zadívala na protější stranu rozlehlé obdélníkové místnosti. Druhou z kratších stěn zabíral bar. Zrcadlo za samotným barem předělovaly poličky, na kterých byly vyskládány lahve všech destilátů, které jsem si jen dokázala představit. Barmanka zrovna nalévala drinky pro lidi, kteří se nahrnuli dovnitř dvojitými dveřmi. Velkými okny se sem linuly barevné odlesky neonových poutačů.

Vzápětí se k nám už přitočila pohledná blond servírka a podala mně a Dennymu naše piva. Poděkovali jsme jí, Kellan na ni důvěrně kývl… A na chvilku ve mně probudil zvědavost. Číšnice se na něj ale jen zdvořile usmála a já z toho vyvodila, že jsou jen přáteli.

Upila jsem piva a sledovala číšnici, jak zmizela v jiných dvoukřídlých dveřích u baru, zpoza nichž se ozývalo cinkání nádobí a syčení smažených jídel. Na chvilku jsem za nimi zahlédla kovové hrnce a pohyb. To musela být kuchyně. Klenutá chodba hned vedle baru vedla k menšímu salonku, kde jsem nejspíš zahlédla pár kulečníkových stolů. Když jsem pohledem pokračovala dál podél zdi, povšimla jsem si chodbičky hned u pódia, která vedla kamsi za roh. Podle cedulí mi došlo, že se tam nejspíš budou ukrývat toalety.

Jak jsem tak byla otočená směrem k chodbičce, padl můj pohled na dvojici žen, které před chvílí tak nepokrytě zíraly na kapelu. Ta, která civěla na Kellana, se rozhodně netvářila spokojeně, že sedím hned vedle něho. Vlastně vypadala dost naštvaně. Rychle jsem se k ní tedy obrátila zády.

O chvilku později jsem vycítila, že se ke mně kdosi zezadu přibližuje. Podvědomě jsem ztuhla a ohlédla se. Modlila jsem se jen, aby mě ta ženská od vedlejšího stolu nešla uškrtit… Zaznamenala jsem ale jen jakéhosi staršího muže, a tak jsem vydechla úlevou.

Byl vkusně oblečen do khaki širokých kalhot a rudé košile s logem restaurace. Mohlo mu být něco málo přes padesát, měl prošedivělé vlasy a větrem ošlehaný obličej. Tvářil se celkem zkroušeně.

„Tak co, jste ready? Za pět minut nastupujete,“ řekl a těžce vydechl.

„Všechno v pořádku, Pete?“ zeptal se ho Kellan a starostlivě se zamračil.

Zamrkala jsem. Pete musel být majitel podniku. Jak milé…

„Ne… Traci mi právě po telefonu dala výpověď. Už se nevrátí. Musel jsem poprosit Kate, aby si dneska vzala dvojitou šichtu, jinak bychom to nezvládli.“ Věnoval Kellanovi naštvaný pohled a já si vzápětí vzpomněla, že kvůli Kellanovi odešla jeho bývalá spolubydlící Joey. Možná pracovala U Petea.

Kellan zase změřil pohledem Griffina. Basák se zatvářil provinile, pořádně se napil piva a zamumlal: „Promiň, Pete.“

Majitel podniku vzdychl a zakroutil hlavou. Bylo mi jasné, jaká pracovní rizika místním servírkám hrozí, když tahle kapela nastoupí. V duchu jsem Petea politovala.

Pak jsem ke svému vlastnímu překvapení vyhrkla: „Já pracovala jako servírka. Potřebovala bych nějaký džob… Práce po večerech si mi navíc hodí, protože mi za chvíli začne škola.“

Pete si mě zvědavě prohlédl, pak se podíval na Kellana. Zpěvák se usmál a ukázal na nás hrdlem své lahve. „Pete, tohle jsou mí noví spolubydlící. Denny. Kiera.“

Pete chápavě přikývl a znovu se na mě podíval. „Je ti jednadvacet?“

Nervózně jsem se pousmála. „Jo, od května.“ Napadlo mě, co by tak asi řekl, kdybych mu s flaškou piva v ruce odpověděla, že ne.

Znovu přikývl. „Super. Potřeboval bych pomoc… A to co nejdřív. Mohla bys nastoupit v pondělí v šest?“

Pomalu jsem přesunula pohled k Dennymu. Přemýšlela jsem, jestli jsem to nejdřív neměla probrat s ním. On se na mě ale vlídně usmíval, a když jsem v tázavém gestu pozdvihla obočí, zlehka přikývl.

„No jasně, mohla. Tak díky,“ zašeptala jsem. A tak jsem si našla práci, i když jsem v tomhle městě ještě nebyla ani čtyřiadvacet hodin.

KAPITOLA 3

NOVÁ PRÁCE

Celý koncert D-Genů byl úžasný! V tom, co dělali, byli vážně nedostižní. A Kellan podával neuvěřitelné výkony. Nedokázala jsem jenom pochopit, jak je možné, že ještě nevyprodává stadiony. Tenhle týpek je přece úplným předobrazem rockové hvězdy – má talent, umí rozparádit dav a je neskutečně sexy. Kapela navíc už svou fanouškovskou základnu měla. Parket se zaplnil lidmi dávno předtím, než dohráli první skladbu.

Denny mě zatáhl na okraj parketu, kde lidé nebyli tak nahuštěni a kde jsme měli dost prostoru na tanec. Kapela zahrála nádhernou chytlavou melodii, která k tanci přímo vybízela. Denny mě roztočil, pak si mě přitiskl k tělu a dál jsme tančili v těsné blízkosti. Radostně jsem se zasmála a objala ho kolem krku. Pak mě mocně zaklonil a já se zasmála ještě hlasitěji. Většina písní D-Genů byla ve svižném rytmu, já si ale s Dennym perfektně rozuměla, a tak nám tanec tělo na tělo nedělal žádné problémy.

Tu a tam jsem zašilhala po kapele na pódiu. Kellan se kroutil do rytmu hudby a mezi jednotlivými slovy se svůdně usmíval na lidi na parketu. Svým impozantním zjevem a ještě impozantnějším projevem přitahoval pozornost a já se přistihla, že po něm fascinovaně pokukuju stále častěji.

Když jsem tak sledovala, jak se do rytmu vlní, zahlédla jsem, že se Griffin zadíval na Matta a zamračil se. Matt, aniž by mu věnoval jediný pohled, mu ukázal vztyčený prostředníček. Nevím, jak to dokázal, ale nevynechal ani tón. S Dennym jsme se tomu od srdce zasmáli, Griff jen obrátil oči v sloup. Evan, který zpoza bicích celou skupinu sledoval, zakroutil hlavou a také se zasmál. Kellan si Mattova gesta buď nevšiml, nebo ho ignoroval. Ani na sekundu nespouštěl z očí dav fanynek.

Na pár písní Kellan sáhl po svojí kytaře a zahrál si spolu s Mattem. Jeho kytara ale nebyla napojena na zesilovač jako ta Mattova, a překvapivá směs dvou různých zvuků mě chytila za srdce. Úvod jedné z pomalejších písní zahrál celý sám a já se nemohla zbavit dojmu, že je vážně skvělý muzikant. Hrál skoro stejně dobře jako Matt. Většina lidí pod pódiem i nadále vesele křepčila, i když se rytmus hudby výrazně zpomalil. Několik párů v naší blízkosti ale už tančilo ploužák.

Denny si mě přitiskl k tělu a objal mě kolem pasu. Spokojeně se na mě usmíval, což jsem neskonale milovala. Přivinula jsem se k němu a znovu ho objala kolem krku. Pak jsem mu zajela prsty do vlasů a políbila ho. Jak se tklivá hudba přelévala a nabývala na intenzitě, objímala jsem ho stále pevněji. Opřela jsem si hlavu o Dennyho rameno a plnými doušky dýchala jeho důvěrně známou vůni. V jednu chvíli jsem se Dennymu přes rameno zadívala na pódium. Kellan, který v ten moment nezpíval, můj pohled zachytil a usmál se na mě. Já jeho úsměv opětovala. Pak na mě mrkl. Překvapeně jsem zalapala po dechu. Usmál se.

Po ploužáku zahráli jednu z nejrychlejších písniček večera a většina párů se vrátila k původnímu způsobu tance. Já s Dennym jsme ale zůstali přilepeni k sobě, usmívali jsme se na sebe a vyměňovali si něžné polibky. Když písnička dozněla, ozval se do potlesku Kellanův hlas, tentokrát však nezpíval.

„Díky… Díky, že jste dneska přišli.“ Pak se odmlčel a počkal, až nadšené výkřiky davu umlknou. Po dobré minutě se okouzlujícím způsobem usmál a zvedl prst. „Chtěl bych využít téhle kratičké pauzy a představit vám svoje nové spolubydlící.“

Vzápětí ukázal prstem přímo na mě a na Dennyho. Zatímco ve mně by se krve nedořezal, Denny se potěšeně zasmál a otočil se i se mnou k pódiu. Podívala jsem se na Dennyho a v duchu litovala, že jsme neodešli hned po ploužáku. Denny se zazubil a políbil mě na tvář, zatímco Kellan celému klubu říkal naše jména.

Zcepenělá studem jsem zabořila obličej Dennymu do hrudi. Vzápětí Kellan dodal: „Všem vám určitě udělá radost, že Kiera od pondělního večera rozšíří naši malou rodinu tady U Petea.“

Následovala bouře nadšení… I když nevím proč. Zrudla jsem jak rak, zvedla hlavu a pohledem prosila Kellana, aby už konečně zmlkl. „Chtěl bych, abyste se k ní všichni chovali hezky.“ Pak přesunul pohled k D-Genovi po svém boku, který se na mě nehorázně zubil. „Hlavně ty, Griffine.“

Kellan popřál davu dobrou noc a sklidil nadšený aplaus. Pak si sedl na okraj pódia. Když se veškerá pozornost sálu odpoutala ode mne, trochu jsem se uklidnila. Dokonce jsem přemýšlela, že za Kellanem zajdu a povím mu, jak skvěle zpíval. To ale zjevně nebylo nutné. Prakticky ihned se k němu nahrnul hlouček nejméně pěti dívek. Jedna mu přinesla pivo, jiná si hrála s jeho vlasy, další se mu dokonce uvelebila na klíně. Přísahala bych, že mu olízla krk. Po tom, co jsem viděla, jsem si uvědomila, že dnes večer ode mě rozhodně žádné další povzbuzování nepotřebuje. Bohatě postačí, když ho pochválím ráno.

S Dennym jsme klub opustili chvíli potom, co D-Geni přestali hrát. Byli jsme tak unavení, že jsme doma zamířili rovnou do postele. Nevím, kolik bylo hodin, když jsem slyšela Kellana, jak se vrací domů, přišel ale dost dlouho po nás. Nesmírně mě proto překvapilo, když jsem se následujícího rána celá rozespalá vpotácela do kuchyně a narazila na Kellana, který zcela oblečený a dokonale upravený seděl za stolem, popíjel kávu a četl noviny.

„Dobré ránko,“ zahlaholil veseleji, než bych čekala.

„Ech,“ zavrčela jsem ochraptělým hlasem. Hm, takže on nebyl jen nesmírně talentovaný a nadpozemsky atraktivní, patřil ještě mezi těch pár vyvolených, kterým stačí pár hodinek spánku denně, aby bez problémů fungovali.

Zatímco já hledala hrnek a nalévala si kafe, Kellan dočetl noviny. Ze shora ke mně dolehl zvuk tekoucí vody, takže si Denny asi zrovna chystal ranní sprchu, usoudila jsem. Vzala jsem si z police hrnek s kávou a zamířila s ním ke stolu, kde jsem si sedla naproti Kellanovi.

Když jsem dosedla, usmál se na mě. Na chvilku jsem si v kalhotách od pyžama a tílku připadala celkem sebejistě. Pak mě ale přepadla zlost při pohledu na jeho dokonalý obličej. Na co potřebuje jediný člověk tolik krásy a talentu? To přece nebylo fér! Pak jsem si ale vybavila svůj rozhovor s Dennym v autě, kdy mi popisoval příhodu s Kellanovým otcem. Tahle vzpomínka můj hněv rychle zahnala. Ani pro tohohle atraktivního kluka nebyl život vždycky jen procházkou růžovým sadem.

„Tak co, líbil se ti včera koncert?“ zeptal se a spokojeně se usmál, jako by už znal odpověď.

Pokusila jsem se zamračit a říct, že se mi nelíbil ani trochu. Nedokázala jsem se ale ovládnout. „Byli jste úžasní. Vážně, skvělý zážitek.“

Usmál se, přikývl a znovu upil z hrnku. Moje slova ho tedy ani trochu nepřekvapila. „Díky. Vyřídím klukům, že se ti to líbilo.“ Pak zašilhal mým směrem. „A bylo to míň explicitně sexuální?“

Zrudla jsem a vybavila si náš rozhovor z předešlého dne. Pak jsem si jejich včerejší koncert zrychleně přehrála v hlavě. Ke svému překvapení jsem musela uznat, že skutečně omezil vyzývavá sexuální gesta. I nadále flirtoval s davem a okouzloval fanynky, ale choval se méně… méně vulgárně. Usmála jsem se na něho. „No jo, mnohem lepší… Díky.“

Zasmál se. Udělalo mi radost, že si skutečně vzal z mé rady ponaučení, i když jsem ho celkem hrubě zkritizovala.

Následujících pár minut jsme kávu popíjeli mlčky. Pak mi vytanul na mysli jeden detail ze včerejšího rozhovoru. Otázka mi vyskočila ze rtů, než jsem ji stačila zastavit. „Joey tu s tebou bydlela před námi?“ Proboha, co se to se mnou dělo? Jak to, že jsem před tímhle klukem nedokázala držet jazyk za zuby? Na tomhle teda ještě budu muset zapracovat.

Pomalu odložil hrnek na stůl. „Jo. Odešla jen pár dní před tím, než volal Denny, jestli nemám volný pokoj.“

Zaujal mě jeho podivný pohled. „Nechala tu fůru věcí. Vrátí se pro ně ještě někdy?“

Zadíval se na chvíli zamyšleně na stůl, pak pohled zvedl a zabodl mi ho přímo do očí. „Ne… Skoro jistě odjela z města.“

Překvapení mi na jazyk vehnalo další otázku: „Co se stalo?“ Vážně jsem se ho na to nechtěla takhle otevřeně ptát. Zaváhala jsem, jestli mi vůbec odpoví.

Kellan se odmlčel a patrně přemýšlel o tomtéž. „Bylo to… nedorozumění,“ řekl za chvíli.

Uvědomila jsem si, že bych tohle téma už měla opustit. Nebudu vyzvídat. Nic mi do toho není a nechtěla jsem si nového spolubydlícího rozhněvat. Stejně na tom nezáleželo. Její a naše situace byly zcela odlišné. Doufala jsem jenom, že pokud se vrátí, nebude si chtít odvézt postel. Byla neskutečně pohodlná.

Zbytek neděle jsme s Dennym prolenošili doma. V duchu jsme se připravovali na svá zaměstnání, do nichž jsme měli následujícího dne nastoupit. Za pracovní stáž měl Denny dostávat pouhou almužnu, takže se nám celkem ulevilo, že jsem si našla možnost výdělku tak rychle. Byla jsem Kellanovi vděčná, že nás představil Peteovi, a byla jsem dokonce ráda, že Griff nedokázal udržet ptáka za poklopcem… I když jsem se při tom pomyšlení tak trochu červenala.

Přesto jsem byla nervózní. Hodně. Ještě nikdy jsem v baru nepracovala. Denny s Kellanem mě pár hodin zkoušeli ze složení nejrůznějších drinků. Zprvu jsem protestovala, protože jsem toho o míchaných drincích moc nevěděla. Navíc jsem jim několikrát zopakovala, že nebudu nápoje míchat, ale jen roznášet. Když mi ale představili několik opravdu vtipných drinků (pár z nich si Kellan musel vymyslet – tím jsem si stoprocentně jistá), začala mě ta hra bavit. Třeba se díky tomu naučím lépe plnit svoje povinnosti.

Večer se Denny začal nervovat i kvůli své práci. Vybral si tři různé varianty oblečení, procházel si staré knihy, čtyřikrát si přerovnal kufřík, pak si sedl na gauč a nervózně podupával nohou. Kellan se omluvil, že musí na zkoušku – patrně zkoušeli každý den. Možná i proto se před koncertem cítili tak sebejistě. A já využila naší samoty a dělala všechno, co bylo v mých silách, abych pohladila Dennyho pocuchané nervy.

Po druhém milování jsem konečně nabyla dojmu, že se skutečně trochu zklidnil…

Pondělí ráno přišlo mnohem rychleji, než jsem čekala. Sešla jsem do přízemí na ranní kávu, Denny se zatím připravoval na svůj první pracovní den. Kellan už jako obvykle seděl na svém místě za stolem, hověl si pohodlně na židli, popíjel kafe a četl si noviny. Při pohledu na jeho tričko jsem vyprskla smíchy. Na černém podkladě stál hrdě tučný bílý nápis „D-Geni“. Když Kellan zjistil, co mě tak rozesmálo, usmál se také.

„Líbí? Taky ti můžu jedno sehnat.“ Mrkl na mě. „Znám ty správné lidi…“ Usmála jsem se a pobaveně přikývla, Kellan se mezitím opět začal věnovat kávě.

Denny do přízemí sešel o chvíli později. Na sobě měl pěknou modrou košili a khaki kalhoty. Vypadal úžasně. Podíval se na Kellana a ukázal na jeho tričko. „Nádhera… Taky mi jedno sežeň.“

Kellan se zasmál a kývl hlavou, Denny pak přistoupil ke mně a objal mě kolem pasu. Když mě políbil na tvář, zamračila jsem se. „Co se děje?“ zeptal se a rychle se zkontroloval.

Urovnala jsem mu košili na prsou a pohladila ho po tváři. „Jsi… Strašně ti to sluší, Denny. Určitě mi tě tam přebere nějaká snaživá bloncka.“

Zvedl pobaveně obočí a usmál se. „Ále, co to povídáš, ty trdlo?“

Kellan vstal od stolu. „Ale ne, má recht.“ Zadíval se na něho a s vážným výrazem v očích zakroutil hlavou. „Fakt ti to sekne.“ Pak se s úsměvem znovu napil kávy.

Zašilhala jsem na Kellana a dlouze Dennyho políbila. Pak jsem mu popřála hodně štěstí. Kellan k němu přistoupil a štípl ho škádlivě do tváře. Denny se zasmál, a i když pořád vypadal dost nervózně, vykročil ke dveřím.

Mně škola začínala až za dva a půl měsíce, a jelikož jsem neměla co na práci, zavolala jsem znovu mámě, abych jí pověděla, jak moc se mi po ní stýská. Samozřejmě se ihned nabídla, že mi koupí letenku zpátky domů. Ujistila jsem ji tedy, že i když se mi po domově stýská, v Seattlu se mi náramně líbí, a dokonce jsem si už našla práci. Máma několikrát zklamaně vzdychla a popřála mi hodně štěstí. Řekla jsem jí, aby pozdravovala tátu a Annu.

Celý zbytek dne jsem se dívala na televizi nebo na Kellana, jak u kuchyňského stolu vymýšlí text k nové písni. Pořád zapisoval nějaké poznámky nebo verše, pak je škrtal, opravoval a zadumaně okusoval tužku. Tu a tam se mě zeptal na názor. Snažila jsem se o co možná nejchytřejší odpovědi, ale hudební teorie nepatřila mezi moje nejsilnější stránky. Velmi dobře jsem se ale bavila pohledem na tvořícího Kellana a čas mi utíkal až překvapivě rychle. Najednou tu byl večer a já se musela připravit na šichtu.

Osprchovala jsem se, oblékla, namalovala, stáhla si vlasy do ohonu. Při pohledu do zrcadla jsem vzdychla. No, žádný zázrak, ale docela to ujde, zhodnotila jsem svůj vzhled kriticky. Pak jsem sešla do přízemí a z věšáku u vchodu si vzala bundu.

„Kellane?“

Otočil se ke mně z gauče v obývacím pokoji, kde sledoval telku. „Copak?“

„Nemáš tady někde jízdní řád? Chtěla bych se mrknout na spojení.“ Denny se s naším jediným autem ještě nevrátil z práce, a já chtěla odejít s dostatečnou rezervou, protože jsem neměla tušení, kolik času mi jízda autobusem zabere.

Kellan se na mě chvíli nechápavě díval, pak mu došlo, na co se ho vlastně ptám. „Neblázni… Já tě tam hodím.“

„Ale ne, to nemusíš.“ Opravdu jsem si nepřála, aby si kvůli mně přidělával práci.

„V poho. Dám si pivko, pokecám se Samem.“ Věnoval mi okouzlující úsměv. „Budu tvůj první zákazník.“

Super. Snad mu pivo nevyliju do klína… „Fajn. Tak díky.“ Posadila jsem se vedle něho na gauč. Řekla jsem si, že se s ním budu chvíli dívat na televizi, když ještě nemusím chodit.

„Na, stejně na nic nekoukám,“ řekl a podal mi ovladač.

„Aha, tak díky.“ Bylo to od něho hezké gesto. Začala jsem přepínat programy, zastavila jsem až na kanálu, jehož logo mi připomínalo HBO. „Páni, ty máš i prémiové kanály?“ Překvapilo mě, že by vyhazoval peníze za prémiové kanály, když na televizi příliš nekoukal.

Rošťácky se na mě usmál. „To Griffin. Má rád… kompletní servis… když se staví na návštěvu. Myslím, že zná nějakou holku z firmy, která kabelovku zařizuje.“

„Ach tak,“ vydechla jsem. Přemýšlela jsem, na co by se tak asi Griffin mohl chtít na naší televizi koukat, a vtom jsem si všimla, na jakém kanálu jsem zastavila. Na obrazovce se zrovna odehrávala erotická scéna, v níž vystupoval nahý muž se ženou a zrovna se zmítali v milostných rozkoších. Ten chlap byl buď upír, nebo trpěl obsesivní potřebou kousat do lidí. Zrovna se té ženě zahryzl s vervou do krku, všude začala stříkat krev, načež následovalo mohutné sání a lízání. Ihned jsem zrudla jak rak. Bez dalšího otálení jsem přepnula zpátky na kanál, který předtím sledoval Kellan, a vrátila mu ovladač.

Pokoušela jsem se ignorovat pobavený pohled, kterým si mě měřil.

Když nastal čas, vypnul Kellan televizi a otočil se ke mně. „Tak pojedeme?“

Přiměla jsem se ke křečovitému úsměvu. „Jasně.“

Zazubil se na mě. „Neboj, to zvládneš.“

Vzali jsme si z věšáků bundy a vykročili ze dveří. Doufala jsem, že se Denny z práce vrátí dřív a odveze mě on. Stýskalo se mi po něm celý den, ale patrně se musel v zaměstnání zdržet. Modlila jsem se, aby se mu první den v práci dařilo dobře. Modlila jsem se, aby se taky mně první den v práci dařilo.

Když jsme došli ke Kellanovu autu, musela jsem se usmát. Byl to starší, na první pohled našlapaný vůz – Chevy Chevelle Malibu, jak hlásil nápis na boční stěně. Černý lesklý lak zdobily nablýskané chromované doplňky, auto jako celek působilo elegantně a zároveň nesmírně sexy. Dokonale se hodilo ke svému řidiči. Zoufale jsem svěsila ramena při pomyšlení na neskonalou přitažlivost našeho nového kamaráda, kterou tohle auto paradoxně ještě umocnilo.

Interiér, kterému dominovaly černé kožené sedačky, mě překvapil svou rozlehlostí. Musela jsem ale potlačit úsměv při pohledu na staromódní přístrojovku. Pominu-li supermoderní televizi v obýváku, Kellan moderním technologiím nejspíš příliš nefandil. Ani já ale nebyla kdovíjak pokroková – s Dennym jsme neměli ani mobily. Kellan, který podle všeho svoje auto skutečně miloval, usedl se spokojeným úsměvem za volant. Proč, proboha, jsou kluci na svoje auta tak hákliví?

Cestou jsme oba mlčeli a já brzy cítila, jak se mi břicho svírá nervozitou. Vždycky, když jsem měla nastoupit na nějakou brigádu, zvedal se mi strachy žaludek. Zadívala jsem se z okna a pustila se do počítání pouličních lamp, abych přišla na jiné myšlenky.

Po příjezdu k Peteovi (minuli jsme přesně pětadvacet lamp) jsem si uvědomila, že vlastně nemám tušení, co mám dělat nebo kam mám jít. Naštěstí na nás u dveří čekala blondýna, která nám předešlého večera přinesla pivo. Mávla Kellanovi na pozdrav, představila se jako Jenny a vešla se mnou do chodby. Chodba vedla do zadní místnosti, která se nacházela naproti toaletám.

Zadní místnost byla vlastně jakýmsi menším skladem. Celá jedna stěna byla pokrytá policemi, kde byly umístěny bedny s pálenkou a pivem, ubrousky, sůl, pepř a další předměty, bez nichž se žádný bar neobejde. U další stěny stály na boku náhradní stolky, za nimi jsem zahlédla sloupec nastohovaných židlí. Sousední zeď zabírala řada plechových skříněk pro zaměstnance. Jenny z jedné z krabic v polici vytáhla košili a podala mi ji. Pak mi ukázala, která skříňka bude moje, a předvedla mi, jak se odemyká a zamyká. Vybrala jsem si vlastní tričko s logem klubu a šla se na toaletu převléknout. Ihned jsem se cítila lépe. Jakmile jsem vypadala jako členka personálu, nabyla jsem dojmu, že tam skutečně patřím.

Když jsem se Peteovi předešlého dne svěřila, že jsem už jako servírka pracovala, trochu jsem přeháněla. Vlastně jsem jen jednou v létě zaskakovala za svoji sestru, která zrovna nutně musela „objevovat sama sebe“… Nikdy mi nevysvětlila, co to vlastně obnášelo. Malé bistro, kde pracovala, nemělo nikdy ani polovinu návštěvníků, kterými se mohl pochlubit klub U Petea během běžného večera. Ano, začínala jsem z toho mít trochu strach.

Když jsem zanedlouho vešla do sálu, zahlédla jsem Kellana, jak sedí u baru a popíjí pivo. Barmanka se opírala o pult a svůdně se ke zpěvákovi nakláněla. Zkrátila si Peteovo tričko, takže vepředu odhalovalo víc, než bylo slušné. Kellan ji však zcela ignoroval, popíjel v poklidu pivo, a když mě uviděl, usmál se.

Zabodla jsem pohled do jeho sklenice a zamračila jsem se. Když Kellan zjistil, kam se dívám, pokrčil rameny. „Promiň, Rita tě předběhla.“ Pak se omluvně usmál. „Další objednám už jenom u tebe!“

Barmanka Rita byla postarší blondýna (ačkoliv, upřímně jsem pochybovala, že blond byla její původní barva) s pletí, kterou musela solárkem a make-upem trápit tak často, že nyní vypadala jako pergamen. Možná kdysi dávno bývala atraktivní, čas se k ní ale zachoval nemilosrdně. Sama se však evidentně považovala za bůhvíjakou krasavici a tvářila se až nevkusně vyzývavě. Jak jsem se dozvěděla v průběhu večera, svou práci si náramně užívala. Ještě víc ji ale bavilo poslouchat peprné zpovědi opilých klientů. Během směny jsem hned několikrát prudce zrudla, když mi pár těch historek převyprávěla. V duchu jsem si také neustále opakovala, že se nikdy nesmím svěřovat barmanovi… zejména Ritě.

Celý večer jsem se snažila při přijímání a vyřizování objednávek napodobit Jenny. Měla jsem s tím co dělat, protože hosté byli z větší části štamgasti, kteří si pokaždé objednávali totéž. Jenny tak například přišla ke stolu a zeptala se: „Ahoj, Bille, jako vždycky?“ On přikývl, ona se usmála a zamířila k baru nebo do kuchyně, aby předala objednávku, kterou jsem nikdy pořádně neslyšela. Trochu jsem se toho bála.

Brzy si všimla mého nervózního pohledu. „Neboj se, to zvládneš. Přes týden chodí hlavně štamgasti, s nimi to není nic náročného… Budou se k tobě chovat hezky.“ Pak se lehce zamračila. „Teda, většina z nich se k tobě bude chovat hezky. S ostatními ti pomůžu.“ Vřele se na mě usmála a já jí v duchu za takovou vlídnost tisíckrát poděkovala. Její vzhled bezvadně doplňoval příjemnou osobnost. Byla líbezná jako panenka, jak se říká. Byla drobná, měla dlouhé hedvábné blond vlasy, světle modré oči a křivky dostatečně výrazné na to, aby si vysloužila celou řadu uznalých pohledů přítomných hostí. Nemohla jsem na ni ani žárlit, jak byla milá. Navíc jsem měla pocit, jako bychom si padly do noty.

Během večera za mnou přišel Kellan a zaplatil za drink, který jsem mu nedonesla. Jenom se usmál a řekl, že musí odejít. „Hrajeme v jiném klubu.“ Ukázal si palcem přes rameno. „Musím za klukama… Budou asi potřebovat píchnout s nástroji a tak.“

„Díky za svezení, Kellane.“ Z vděčnosti jsem ho zlehka políbila na tvář. Ta nevinná pusa mi do tváře vehnala další vlnu ruměnce. Rita si nás změřila podezíravým pohledem.

Kellan sklopil zrak a zamumlal cosi ve smyslu, abych o tom nemluvila. Než opustil místnost, ještě na mě přes rameno zavolal: „Užij si to tu!“ Vzápětí zmizel ve dveřích.

Zhruba za hodinku dorazil Denny, aby se podíval, jak mi jde práce od ruky. Pevně mě objal a políbil, což ohodnotila významným úsměvem barmanka Rita, která se na mého Dennyho dívala trochu svůdněji, než mi bylo milé. Denny se ale zdržel jenom pár minut. Dostal prý na starost projekt, kterému se chtěl hned doma začít věnovat. Z práce přišel navýsost šťastný a během těch několika minut stačil pocitem štěstí nakazit i mě. Přistihla jsem se, že se spokojeně usmívám ještě hodně dlouhou poté, co odešel.

Když jsem zrovna nenapodobovala Jenny, dali mi na práci úklid. Značnou část večera jsem tedy strávila utíráním stolů, umýváním sklenic, vypomáháním v kuchyni, a když ke konci pracovní doby ubylo zákazníků, měla jsem jít odstranit nápisy v kabinkách na toaletách. Pete mi dal šedou barvu a malý železný kartáček a zbytek nechal na mně. Rita mě požádala, abych jí tlumočila všechny pikantní nápisy, které tam najdu. Jenny se na mě usmála a popřála mi hodně štěstí. Vzdychla jsem si.

Začala jsem na dámských záchodcích. Říkala jsem si totiž, že se tam budu cítit lépe než na pánských. Vlastně se mi na pány nechtělo vůbec. Na dámských toaletách byly tři kabinky a ve všech jsem našla nápisy fixou nebo nějakým ostrým předmětem, a to jak zevnitř, tak zvenčí. Znovu jsem vzdychla a zatoužila po malířském válečku. Tohle mi chvilku zabere…

Některé nápisy byly zcela nevinné, například: Miluju Chrise, A.M. + T.L., Byla jsem tu, Sára, VNL, Nenávidím vodku (a pod tím jiným rukopisem), běž domů, jsi opilá (tomu jsem se musela smát). Našla jsem ale i značné množství méně nevinných vzkazů: Jsem nadržená, chtěla bych si to dneska s někým rozdat, nebo můj kluk píchá božsky, plus několik nahodilých sprostých nadávek. Pár nápisů označovalo i lidi, které znám: Sam mě rajcuje, ale miluju Jenny (hm, tak tohle bylo na dámských záchodech trochu překvapující), Rita je mrcha (přemýšlela jsem, jestli tohle je ten peprný drb, který chtěla Rita slyšet).

A konečně spousta nápisů byla věnována klukům z kapely. Zprvu mě to překvapilo, pak mi ale došlo, že U Petea hrají pravidelně, takže je tu každý zná… A navíc byli tak strašně přitažliví!

Nejpeprnější zprávy směřovaly na adresu Griffina. Většinu z nich jsem ani nemohla dočíst, jak jsem se styděla. Rychle jsem přemalovávala názorné kresby, které ukazovaly, co s ním dotyčná dělala, nebo chtěla dělat. Narazila jsem také na obrázek tak absurdně hrubého aktu, až jsem se bála, že ho už nikdy nevymažu z paměti. Vzdychla jsem si, neboť jsem moc dobře věděla, že zrudnu jako výstražné světlo na železničním přejezdu, až Griffina znovu uvidím. A on bude nejspíš nadšením bez sebe.

Vzkazy pro Matta a Evana už tak expresivní nebyly. O Evanovi děvčata psala zbožně: Miluju Evana. Chci ho. Vem si mě za ženu, Evane. O Mattovi se děvčata vyjadřovala toužebně: Matt je tak sexy. Může si se mnou dělat kdykoliv cokoliv, Matt mě vážně bere.

Nejvíc zpráv si ale podle očekávání vysloužil Kellan. Od těch milých: Kellan mě miluje, Kellan Forever, Budoucí paní Kyleová, až po… až po ty méně milé. Kellan tedy nelhal, když mi říkal, že ženy na jeho sexuální otevřenost reagují pozitivně. Nápisy většinou obsahovaly i obrázky (skoro tak názorné jako ve zprávách pro Griffa), které naznačovaly, co by s ním dotyčné dívky chtěly dělat.

Několik komentářů zanechaly i ženy, které s ním patrně intimní zkušenost měly. Nevím, do jaké míry se zakládaly na faktech, většinou se ale jednalo o ty nejexpresivnější vzkazy: Kellan mi vylízal… (následoval celý odstavec popisující, co všechno Kellan lízal), vykouřila jsem Kellanovi… (ech, no to mě podrž), jestli si chcete vážně užít, volejte… (vyděšeně jsem zamrkala. Pisatelka udala číslo k nám domů! Ihned jsem ho smazala), Kellan mi vrazil…

Uf, tak tenhle vzkaz jsem ani nemohla dočíst. Už teď hrozilo, že budu mít děsivé představy o Griffinovi a nechtěla jsem, aby totéž hrozilo i u mého spolubydlícího.

Když jsem zlikvidovala všechny nápisy na dámských záchodcích, zamířila jsem na pány. Už jsem se toho ale nebála. Pochybovala jsem, že bych narazila na drsnější vzkazy, než jaké zdobily stěny dámských záchodků.

Domů mě hodila Jenny. Denny se vzbudil, když jsem vstoupila do našeho pokoje, třebaže jsem se snažila nadělat co nejméně hluku. Trpělivě poslouchal, co všechno jsem v nové práci zažila, pak mi nejméně hodinu vyprávěl o svém zaměstnání. Byl v sedmém nebi a mě jeho nadšení naplňovalo pocitem štěstí.

S Dennym a Kellanem jsme si brzy vytvořili jakousi domácí rutinu. Kellan obvykle vstával jako první, takže když jsem se konečně došourala do kuchyně, čekalo tam na mě zpravidla čerstvě uvařené kafe. Kamarádsky jsme u kafe povídali, Denny se zatím sprchoval a chystal do práce.

Denny mi neustále opakoval, že s ním nemusím tak brzy vstávat, protože pracuju dlouho do noci. Já ale byla ráda, že ho můžu každé ráno vídat. Naž odešel, vždycky doslova zářil. Nová práce ho opravdu bavila a já byla ráda. Po jeho odchodu jsem měla dost času pro sebe, a i když jsem pomalu začala cítit nervozitu z nástupu do nové školy, který mě za dva měsíce čekal, opravdu jsem cítila potřebu něco přes den dělat. Vlastně jsem celý den jen tak polehávala a flákala se.

Kellanovou jedinou prací zjevně bylo hraní s kapelou. Pokaždé na pár hodin odpoledne zmizel na zkoušku, přes týden hráli po různých menších klubech, každý pátek a většinu sobot pak koncertovali U Petea. Občas si šel přes den zaběhat. Párkrát se mě dokonce pokoušel vytáhnout s sebou, já se ale necítila natolik zdatná, abych souhlasila. Jinak trávil čas odpočíváním, četbou, psaním, zpěvem nebo hrou na kytaru. Sám si pral, vařil a kromě postele ve svém pokoji i celkem pečlivě uklízel. Lepšího spolubydlícího jsme si snad ani nemohli přát.

Zanedlouho jsem si také našla svůj pracovní rytmus U Petea a moje omezené zkušenosti číšnice se začaly rozšiřovat. První týden za mnou každý den docházel Denny, abych na něm mohla „trénovat“. Objednával si různé položky z nabídky a snažil se mi to pokaždé nějak zkomplikovat a pak moje výkony analyzoval. Vždycky jsem se musela smát, hodně mi to ale pomáhalo. Třetí večer jsem mu konečně přinesla přesně takové jídlo, jaké si objednal. Zaplaťpánbůh! Lidé v kuchyni už na naše výmysly pomalu začínali mrmlat.

Překvapilo mě, jak často do klubu chodil i Kellan s kapelou. Pokaždé seděli u stolku pod pódiem. Asi by jim bylo jedno, kdyby tam někdo seděl nebo ne, ale místní už věděli, že ten stůl patří jim, takže když se tam někdo posadil a D-Geni dorazili, mohl buď strávit večer s nimi, nebo si hledat jiné místo.

V týdnu bývalo celkem rušno, o víkendu bývalo nacpáno. Ačkoliv holky i nadále civěly na Kellana s otevřenými ústy, chodili přes týden zejména štamgasti a ti kluky většinou nechávali na pokoji. Většinou. Fanynkám se zkrátka nevyhnuli ani ve všední den. Kluci z kapely chodili po zkouškách nebo před koncerty, když zrovna hráli. U Petea tedy seděli prakticky každý den.

Jejich stůl se náhodou nacházel v mé sekci. Dostavili se v plném počtu hned druhý den a já musela zatnout zuby, abych se přemohla a šla je obsloužit. Naštěstí s nimi přišel i Denny. Jen díky němu jsem s nimi byla schopna promluvit. Skupina jako celek zkrátka vzbuzovala respekt, nota bene když se mi před očima neustále objevovaly ty strašné nápisy z dámských záchodků. A přesně jak jsem čekala, zrudla jsem jak rak, když jsem se podívala na Griffina, a on se u toho náramně bavil.

V pondělí, to jsem za sebou měla příšerně hektický víkend, protože kluci hráli v pátek i v sobotu a přitáhli tuny lidí (první víkend U Petea jsem měla tolik práce, že si ho de facto ani nepamatuju), jsem konečně našla dost odvahy, abych si sedla s kapelou. Jim se naneštěstí moje přítomnost také zamlouvala. Kromě Evana, kterého považuju za velkého laskavého méďu, se všichni bavili tím, že mě škádlili.

Když jsem zahlédla, jak vcházejí dovnitř, obrátila jsem oči v sloup. A jsou tu zase. Evan ke mně přišel jako první a objal mě jako opravdový medvěd. Když jsem se opět mohla nadechnout, usmála jsem se. Matt s Griffinem se zrovna o cosi přeli, i tak mě ale Griff pleskl po zadku, než dorazil ke své židli. Povzdychla jsem si a zašilhala po Samovi, který čtveřici muzikantů nevěnoval žádnou pozornost. Kohokoliv jiného by z lokálu vykopal, D-Geni se ale mohli chovat, jako by jim podnik patřil.

Poslední přišel Kellan a vypadal jako obvykle božsky. Dnes se mu ale přes rameno pohupovala kytara, kterou si s sebou nosil, jen když pracoval na nějaké nové písničce. Kývl na mě s lehkým, ale nádherným úsměvem a posadil se.

„Jako vždycky, kluci?“ zeptala jsem se a ze všech sil se snažila působit stejně sebejistě jako Jenny.

„Jo, díky, Kiero,“ řekl Evan zdvořile i za zbytek kapely.

Griffin už tak zdvořilý nebyl: „Si kurva piš, pusino.“ Uličnicky se na mě zazubil. Patrně si uvědomoval, jak mě jeho obhroublosti vytáčejí, a proto je říkal, kdykoliv jsem se objevila. Já se toho sprosťáka snažila ignorovat a tvářit se klidně.

Nejspíš jsem se však nesnažila dostatečně, protože si mých rozpaků povšiml. „Ty jsi taková slaďoučká a milá, Kiero. Jako nevinná školačka.“ Potěšeně zakroutil hlavou. „Tak rád bych tě… odpanil.“ Mrkl na mě.

Zbledla jsem a zalapala po dechu. Zírala jsem na něho v šoku a neschopna slova.

Kellan se uchechtl a zvědavě se na mě podíval, Matt, který seděl vedle Griffina, se zašklebil. „Griffe, chodí s Dennym už věky. Podle mě jdeš s křížkem po funuse.“

Poklesla mi brada, vyděšeně jsem poslouchala, co přijde dál. Opravdu se bavili o mém panenství…? A přímo přede mnou? Stála jsem na místě jako přimražená, i když bych nejradši zmizela.

Griffin se otočil k Mattovi. „Škoda… Já jí mohl ukázat věci!“

Evan s Kellanem vyprskli smíchy a Matt, který také s vypětím všech sil smích potlačoval, se zeptal: „Prosím tě, kdy jsi nějaké ženské ukazoval… věci?“

Griffin se zamračil. „Mám schopnosti, o kterých se vám ani nesnilo! Žádná si nikdy nestěžovala.“

Kellan dodal: „Jo. A žádná si to nikdy nechtěla zopáknout.“

„Jdi se bodnout, vole. Já ti ukážu, teď a tady. Počkej, sbalím holku a…“ Rozhlédl se po baru, jako by hledal dobrovolnici. Jeho pohled se ale zastavil na mně. Zbledla jsem a o krok ustoupila.

„Neeee,“ zvolali všichni současně. Odtáhli se od Griffina a pozdvihli ruce, jako by ho chtěli fyzicky zadržet, kdyby to bylo nutné.

Konečně se mi začaly vracet síly, protože se rozhovor na chvíli odklonil od mých sexuálních zkušeností. Vytušila jsem, že nastala vhodná chvíle, abych se nenápadně vypařila. Začala jsem se tedy posouvat na stranu, Griffin ze mě ale nespouštěl pohled. Široce se na mě usmál, jako by zapomněl, že se mu zbytek kapely hlasitě směje.

„Kiero, jestli jsi teda už o panenství přišla…,“ střelil nevraživým pohledem po klucích z kapely, „… a to stoprocentně nějakým nástrojem…,“ zadíval se znovu na mě a smích za jeho zády zesílil, „… tak bys nám mohla říct nějakou sprosťárnu.“ Zabodl do mě svoje světlé oči, které doslova jiskřily rošťáctvím, a začal si pohrávat s peckou v jazyce. Při pohledu na tak explicitní gesto se mi stáhl žaludek. Opravdu jsem nehodlala vyhovět tak pitomé žádosti.

Otráveně jsem se zašklebila a vykročila k odchodu. „Musím se vrátit do práce, Griffe.“

„Ale no, tááák… Stačí jedna malá nadávka. Copak nikdy nenadáváš?“ Natáhl se a chytil mě za ruku, abych nemohla odejít.

„Jo, Griffe, nadávám,“ vyhrkla jsem unáhleně, protože jsem se v tu chvíli soustředila víc na to, jak se vysvobodit z jeho sevření, než na to, co říkám. Ihned jsem svých slov zalitovala.

„Vážně? Tak nám nějakou nadávku řekni.“ Evidentně se bavil představou, že se pokusím mluvit tak sprostě, jak mluvil on. Evanovi jeho naléhání připadalo trapné a obracel oči v sloup. Matt si přiložil dlaň k bradě a předklonil se dopředu, Kellan si prsty pročísl vlasy a zaklonil se. Oba mě ale svorně sledovali plni zvědavosti. Pod jejich upřenými pohledy jsem si připadala nesvá.

Podívala jsem se na Griffina. „Zatraceně.“

Matt s Kellanem se usmáli. Griffin si shrnul blond vlasy za uši a ušklíbl se. „Ach, ty zkažená ženo! Teď nám pověz nějakou opravdovou nadávku.“

„Tohle byla opravdová nadávka.“ Měla jsem sto chutí odejít ihned zpátky k baru, měla jsem ale pocit, jako by mě tahle divná a nepříjemná konverzace držela v pasti. Kellan se mým rozpakům otevřeně smál, a já se cítila stále hůř a hůř. Zejména před ním.

„Fajn, a nějakou šťavnatější neznáš…? Pomůžu ti. Pro začátek něco lehčího. Co třeba… kurva?“ Ďábelsky se na mě zašklebil a založil si ruce na prsou.

„Jsi trapák, Griffe.“ Odvrátila jsem se od něho a zadívala se na Evana. V duchu jsem se modlila, aby tenhle rozhovor konečně utnul. Měla jsem pocit, že ani jemu tahle konverzace není dvakrát po chuti.

Griffin poznal, proč jsem se na Evana tak významně zadívala, a zasmál se. „Ty to nedokážeš říct, že ne?“

„Nepotřebuju to říkat.“ I já jsem samozřejmě tu a tam zaklela… Sprosté a vulgární nadávky jsem si ale schovávala do té nejzazší části mysli, kde mi tolik nevadily. Navíc jsem nechtěla dělat něco proti svému přesvědčení, jen abych se zalíbila Griffinovi. Přemýšlela jsem, že jednoduše odejdu a tuhle hloupou hru ukončím. Moc dobře jsem si ale dokázala představit, že by mě Griff vyprovodil hurónským triumfálním smíchem.

Opřel se o stůl a spojil před sebou ruce. „No tak, zkus to. Řekni cokoliv, mně je to jedno. Hlavně aby to bylo sprosté,“ žadonil.

V rozpacích jsem přešlápla z nohy na nohu a znovu začala zvažovat myšlenku na útěk. Co kdybych mu vlepila facku? Tím bych celkem jednoduše přenesla veškerou pozornost na něho. Neznala jsem ho ale dost dobře na to, abych dokázala odhadnout, jak by reagoval. Opravdu jsem ho nechtěla rozzuřit… Nebo vzrušit.

V tu chvíli vstoupil do rozhovoru Kellan. „Mně jednou řekla, že jsem sexuálně explicitní.“

Griffin vzápětí málem spadl ze židle, jak se rozesmál.

Zabodla jsem oči do Kellana, který ke mně vyslal roztomilý nevinný pohled a pozdvihl ruce, jako by se chtěl zeptat: Co? Já? Vytušila jsem, že konečně nastala chvíle, kdy bych mohla zmizet (celý stůl se popadal za břicha, a to včetně mého spojence Evana), a odkráčela jsem zpátky k baru.

Zatímco jsem se v duchu modlila, abych nebyla rudá až na zadku, přešla jsem k místu, kde už Rita pro kluky připravovala další pití. Griffin s Mattem se pořád chechtali Kellanově hloupé poznámce. Evan mě sledoval lítostivým pohledem – alespoň v někom se pohnulo svědomí. Kellan, kterému na rtech pohrával pobavený úsměv, se chopil kytary a začal bezděčně drnkat na struny.

Pak začal potichu zpívat písničku, kterou jsem neznala. Z dálky jsem nerozuměla slovům, melodie se mi ale celkem líbila. Instinktivně jsem se opět začala šourat ke klukům, abych Kellana lépe slyšela.

„Já bych ho nechala plavat,“ řekla Rita ochraptělým hlasem.

„Koho?“

„Jeho.“ Ukázala na Kellana. „Plýtváš časem.“

Nevěděla jsem, co přesně má na mysli, zapomněla jsem ji ale upozornit, že se nezajímám o Kellana, nýbrž o jeho novou písničku. Místo toho jsem však vyhrkla: „Co tím myslíš?“

Spiklenecky se ke mně naklonila a v očích se jí zablýsklo radostí, že se někomu může svěřit. „Jo, ten chlap je neskutečně sexy, ale jenom by ti vyrval srdce. Pomilujte, pošpásujte, ale lásku neslibujte – to je jeho krédo.“

„Aha.“ Její slova mě příliš nepřekvapila. Kellan měl celý zástup fanynek, a když jsem si vybavila ty nápisy, které jsem četla na záchodcích… „Ale u nás je to něco jiného. Je to můj spolubydlící, nic víc. Já si jenom chtěla poslechnout…“

Skočila mi do řeči: „Nechápu, jak s něčím takovým můžeš bydlet.“ Zadívala se na Kellana a svůdně se kousla do spodního rtu. „Zešílela bych z toho.“ Postavila na bar pár lahví piva.

Začínalo mi trochu vadit, že se na Kellana takhle dívá a že o něm mluví jako o „něčem“, jako by to ani nebyl plnohodnotný člověk.

„Mně trochu pomáhá, že mám kluka.“ Moje poznámka nejspíš vyzněla trochu sarkasticky, ale co si asi tak myslela, že doma děláme?

Pousmála se. „Ach, zlatíčko… Myslíš, že ho to zajímá? Holka, já byla vdaná, a jeho to ani v nejmenším neodradilo.“ Postavila na bar další dvě lahve a znovu se lehce usmála. „Ale stálo to za to.“ Mrkla na mě.

V naprostém šoku mi klesla brada. Ritě mohlo být dvakrát tolik co jemu, navíc jsem zaslechla, že momentálně žije s manželem číslo čtyři. Kellan tedy nebyl příliš vybíravý a domů si přitáhl, co mu přišlo pod ruku… Začínalo mi však vrtat hlavou, jak je možné, že jsem u nás doma ještě na žádnou holku nenarazila.

Když se mi vrátila řeč, pronesla jsem co možná nejklidněji: „No, mně to ale zajímá.“ Vzala jsem z baru lahve a zamířila s nimi ke stolu kluků. Srdce mi jen bušilo o trochu rychleji… A já nevěděla proč.

KAPITOLA 4

ZMĚNY

Jak se dalo čekat, Denny lidi ve firmě brzy okouzlil. Zato už nám na sebe nezbývalo tolik času jako předtím. Pořád jsem se tedy snažila vstávat brzo ráno, abychom se viděli, ale jak jsem si zvykala na práci v klubu a vracela se stále později, bylo pro mě vstávání den ode dne těžší. Nakonec to dopadlo tak, že mi dal v posteli pusu na rozloučenou, a tím naše společná rána končila. Denny se v práci snažil zapůsobit na svoje šéfy. Zůstával tam přes čas, takže jsme se často míjeli i odpoledne. Brzy nám došlo, že se budeme vídat vlastně jen o víkendech dopoledne, než mi začne šichta, a dva večery v týdnu, kdy jsem měla volno.

Denny se ale snažil ze všech sil, aby se mnou mohl trávit co nejvíc času. Po práci chodil k Peteovi, občas se tam zdržel i na večeři nebo na pivko s Kellanem a kluky z kapely. Pokaždé jsme se něžně objímali a líbali, štamgasti na nás žertem zoufale vrčeli. Jeden na nás jednou dokonce z legrace hodil zmačkaný kapesníček. Měla jsem podezření, že ho hodil Griffin, takže jsem byla ráda, že šlo skutečně jen o kapesníček.

V zaběhnuté rutině nám utekl celý červen, a než jsme se nadáli, přišel červenec. Denny měl nastoupit do kanceláře i 4. července, kdy je v celé Americe státní svátek. Mrzelo mě to, neboť jsem se těšila, že spolu strávíme celý den na Dennyho oblíbené pláži (musela jsem přece dopřát trochu slunce a vody svému australskému chlapci, to dá rozum). Denny ale slíbil, že odpoledne zajde k Peteovi a stráví tam celý večer, i když budu pracovat. Po tomhle slibu mě vztek trochu přešel.

Většinu dne jsem si tedy četla a opalovala se na malém slunném dvorku. Abychom si rozuměli, slovo opalování většinou evokuje typ pleti, která se při prvním polaskání slunečním paprskem zabarví do nádherného bronzového odstínu. Takovou pleť měl Denny. Já ne. Moje alabastrová kůže při kontaktu se sluncem silně zrůžověla, zrudla, pak zase zbledla. Navlékla jsem se tedy do svých dvoudílných plavek a natřela se opalovacím krémem s vysokým ochranným faktorem, abych se vyhnula zrudnutí kůže, a užívala si alespoň příjemného slunečního tepla, když už jsem musela oželet sexy zabarvení pleti.

Četla jsem si knihu a vystavovala hřejivým paprskům záda a stehna. V jednu chvíli jsem zvedla hlavu a povšimla si nádherné vážky, která seděla na stéblu trávy jen pár desítek centimetrů od mojí hlavy. Její tělíčko i špička zadečku měly stejnou tyrkysovou barvu, jakou se pyšní šperky původních obyvatel Ameriky, které jsem viděla ve výlohách zdejších obchodů. Vypadala dokonale spokojeně. Hověla si na stéble a užívala si krásný slunečný den. Stejně jako já. Usmála jsem se na ni a vrátila se ke své knize. Líbilo se mi, že jsem za domem úplně sama.

Když jsem nabyla dojmu, že moje tělo už vstřebalo svou denní dávku vitaminu D, vrátila jsem se napůl opilá sluncem do domu a téměř ihned jsem na gauči usnula. Vzbudila jsem se až půl hodiny předtím, než mi začínala směna. Rychle jsem se tedy převlékla a připravila a pak jsem utíkala na autobus. Do práce jsem to stihla na poslední chvíli. Alespoň nebudu unavená, říkala jsem si.

Denny jako vždy dodržel slovo (což mimochodem patřilo mezi jeho četné přednosti) a přišel za mnou po práci do klubu. Navzdory státnímu svátku bylo uvnitř hodně lidí a Denny si musel sednout na stoličku u baru. Zrovna ve chvíli, kdy už mi začaly lézt na nervy Ritiny vyzývavé pohledy, kterými častovala Dennyho, kdykoliv se jí naskytla příležitost, se objevil Kellan s kapelou. Sedli si jako vždycky a od vedlejšího stolku si půjčili židli i pro Dennyho. Zaplaťpánbůh! Až do konce večera se z místa, kde seděli, nesl navzdory plnému sálu lidí hlasitý řehot až k baru.

Chvíli před večerním vystoupením D-Genů si šli Denny s Kellanem zahrát biliár. Cestou do kuchyně jsem se zastavila v chodbičce a opřela se o stěnu. Byla jsem ráda, že mezi nimi existovalo tak vřelé pouto, a neubránila jsem se úsměvu. Při hře žertovali a povídali si, jako by už řadu let byli nejlepší přátelé, kteří se ani na chvíli neopustili.

S úsměvem jsem také sledovala, že Kellanovi biliár vůbec nejde. Denny se neustále pobaveně uculoval a ukazoval kamarádovi, jak by měl daný šťouch zahrát. Kellan se ale jen smál a krčil rameny, jako by moc dobře věděl, že se tohle nikdy nenaučí. Ani já v biliáru kdovíjak nevynikala a Denny, který ho naopak hrál skvěle, se mě tu a tam pokoušel učit. Při každé příležitosti mi vysvětloval: „Je to jenom fyzika, Kiero, nic víc.“ Asi si myslel, že mi tím hru nějak záhadně usnadní. Denny si všiml, že je sleduju, a mrkl na mě. Já spokojeně vzdychla a vrátila se do sálu.

Když dohráli, zamířil Kellan k pódiu. V tu chvíli k nám zvenčí dolehlo třaskání ohňostroje. Matt s Griffinem vyrazili ke dveřím, tváře se jim rozzářily jako malým dětem. Následovala je skupinka pěti šesti děvčat. Za chvíli ze sálu odešel s další skupinkou i Evan s Jenny. Kellan přistoupil ke mně a Dennymu s holkou, která měla v blond vlasech zajímavý mix sytě červených a sytě modrých pramenů. Objal ji kolem ramen, usmál se a pokynul nám bradou, abychom je následovali. Pokrčili jsme rameny a opustili bar v hloučku zhruba deseti lidí.

Přibližně polovina všech návštěvníků klubu nyní postávala na parkovišti a dívala se na oblohu nad jezerem Union, od něhož město ozařovala rachejtle za rachejtlí. Ohňostroj nádherných barev a dechberoucích tvarů osvětloval panorama Seattlu. Griffin s Mattem stáli opodál a sledovali tu úžasnou podívanou. Tedy… Matt ji sledoval. Griffin trochu nemravně chytil jakousi slečnu a vykoledoval si facku. Tu si ale náramně užíval. Jenny objímala Evana, opírala se o něho a sledovala světelnou show na protějším břehu jezera.

Denny mi přiložil dlaň k břichu a přitiskl si mě pevně k sobě. Pohodlně jsem se o něho opřela zády, zátylek jsem mu položila na rameno. Kellan, který stál před námi, nonšalantně objal divokovlasou dívku a vsunul jí dlaň do zadní kapsy kalhot. Vzal si s sebou ven i pivo. Natočil hlavu, aby se mohl napít, přičemž za sebou zahlédl mě a Dennyho. Polkl pivo, a když zachytil můj pohled, věnoval mi vřelý úsměv. Já mu oplatila plachým úšklebkem, zrovna když Denny spokojeně vzdychl a políbil mě do vlasů.

Dívka, která vyšla ven s Kellanem, mu zřejmě něco řekla. Zpěvák se totiž otočil zpátky k ní a něco zašeptal. Zvedla hlavu s barevnými vlasy a políbila ho na krk, pak mu vsunula dlaně do zadních kapes džín. Zasmál se a pevně ji objal. Přemýšlela jsem, jestli ji ráno uvidím u nás doma.

Znovu jsem se zadívala na oblohu ozářenou ohňostrojem, když se za námi ozvalo hlasité: „Hej! Neplatím vás za civění do nebe.“

Otočila jsem se a uviděla Petea, jak stojí kousek od vchodu a měří si Kellana mírně rozmrzelým pohledem. Skupina měla už dávno hrát. „Alou na pódium,“ zamumlal a ukázal ke dveřím. Chvilku se díval na ohňostroj, pak přenesl pozornost na mě a na Jenny. „Holky, vy taky. Rychle roznášet. Vevnitř zůstalo dost žíznivých lidí.“

Jenny se vyprostila z Evanova sevření a otočila se k Peteovi. „Promiň, Pete,“ zašvitořila, políbila ho na tvář a zamířila zpátky do klubu.

Kellan šel hned za ní, dívku s barevnými vlasy si vedl za ruku s sebou. „Jo, promiň, Pete.“ Pak se uličnicky zašklebil a také vlepil majiteli klubu pusu na tvář. Pak rychle uskočil, neboť se Pete už napřahoval, že ho praští. Dívka po jeho boku se nekontrolovaně rozchechtala a vyrazila ke dveřím, za nimiž už stačil Kellan zmizet.

Já se chvíli ještě zdržela v Dennyho náručí a pozorovala tu nádhernou podívanou, pak jsme se i se zbytkem hostů vrátili do klubu. Kapela toho večera hrála ještě lépe než obvykle a Denny zůstal až do konce koncertu. Podařilo se nám i zatančit si. Na konci směny jsem už byla připravena jít domů a vlézt si s Dennym do postele. Když jsem chvatně dokončovala své povinnosti, zachytila jsem náhodou pohled Kellana, který zrovna odcházel od baru. Byl překvapivě sám. Vzápětí mě už chytil Denny za ruku a o chvíli později jsme se vydali k domovu i my.

Když jsem se s ním pak zachumlala pod přikrývku, spokojeně jsem si povzdychla. Můj nový život se mi zatím zamlouval a vyhovovalo mi, že se na něm následující dva roky vůbec nic nezmění.

Za dva týdny, přesněji během mé páteční služby, se však něco změnilo…

Kluci z D-Genů seděli u svého obvyklého stolu a sbírali síly na vystoupení. K velké radosti několika opodál sedících děvčat na sobě Griffin neměl tričko. Chtěl Samovi ukázat nové tetování, které si nechal udělat někdy v průběhu týdne. Znázorňovalo hada, který se svůdně ovíjel kolem nahé ženy. Sam se usmíval a podle jeho reakcí jsem usoudila, že se mu kresba vážně líbí. Já ji naopak považovala za mírně nevkusnou. Had byl podle mne až příliš smyslný a žena působila na první pohled jaksi disproporčně. Vážně, skutečná žena s takovými mírami by jen stěží dokázala stát rovně. Musela jsem se však smát. Nevkusné tetování dokonale vystihovalo svého majitele.

I Matt Samovi ukazoval nové tetování, jakýsi symbol, který si nechal zvěčnit na vnitřní stranu zápěstí. Nevěděla jsem, co je to za znak, ani co má znamenat, líbil se mi ale daleko víc než Griffinova nahotinka. Sam na něho kývl, pak se znovu podíval na obrázek nahé ženy. Kdyby záleželo na mně, mohl si Griffin tričko klidně zase obléknout. Evan, jehož ruce pokrývala tetování odshora dolů, celou diskusi ignoroval. Seděl na kraji pódia a flirtoval s celým houfem dívek.

Kellan seděl na židli zády k němu a díval se na mě. Náhle mi pokynul, abych k němu přišla.

„Čau, dáš si pivo?“ zeptala jsem se.

Vlídně se usmál a přikývl: „Jasně, díky, Kiero.“ Náhle mě napadlo, jestli má Kellan také nějaké tetování jako zbytek skupiny. Vzpomněla jsem si, že jsem ho viděla téměř nahého. Zarděla jsem se. Jestli nějaké tetování má, pak ho skvěle schovává. Povšiml si mých rozpaků. „Copak?“

Nejjednodušší bude, když se ho přímo zeptám, řekla jsem si. „Máš taky?“ hlesla jsem tedy a ukázala za něho.

Ohlédl se přes rameno na polonahého Griffa. „Myslíš kérku?“ ujistil se a znovu se ke mně otočil čelem. Zakroutil hlavou. „Ne. Netoužím po ničem, co bych měl na těle nadosmrti nosit.“ Pak se na mě trochu škodolibě usmál. „A ty?“

Při pohledu na jeho okouzlující úsměv jsem se opět zapýřila. „Ne… V tomhle ohledu jsem zcela neposkvrněná.“ Ihned jsem toho zalitovala, protože jsem jistě zrudla jako výstražné světlo. Zazubil se. Moji reakci si stoprocentně užíval. Já sklopila zrak a zamumlala: „Hned ti přinesu to pivo…“

Odběhla jsem, jak rychle jsem jen mohla, a v duchu jsem si přikázala, že napříště budu muset pořádně přemýšlet, než něco vypustím z pusy… a málem jsem vrazila do Dennyho, který zrovna vešel. „Ahoj, miláčku! Hádej, co se stalo!“ Denny mě chytil za ramena. Celý jen zářil.

„Netuším,“ odpověděla jsem. Jeho nadšení bylo nakažlivé.

„Mark z kanclu si mě dneska odvedl stranou. Chce, abych s nimi jel zařizovat novou pobočku do Tucsonu!“ Zatímco jeho tahle představa naplňovala nadšením, mně polekaně poskočilo srdce.

„Do Tucsonu? Vážně…? A na jak dlouho?“ Snažila jsem se mu nezkazit radost, kterou jsem s ním ale sdílet nedokázala.

„Já nevím… Možná na pár měsíců,“ pokrčil rameny.

Vytřeštila jsem na něho oči. „Cože? Na pár měsíců? Ale vždyť jsme se sotva nastěhovali. Za měsíc nastupuju do školy. Musím se zapsat, obstarat si knížky, rozvrh… Nemůžu teď odjet do Tucsonu.“

Zmateně se mi podíval přímo do očí. „Nemusíš přece nikam jezdit. Je to jenom na pár měsíců, Kiero.“

V tu ránu mě veškeré jeho nadšení přestalo zajímat. Žhnula jsem vzteky. „Cože?“ zvolala jsem a pár lidí okolo nás se polekaně otočilo. Denny mě zlehka chytil za paži a vyvedl mě ven.

Jakmile jsme vyšli na čerstvý vzduch, chytil mě za obě ramena a přinutil mě, abych se na něho podívala. „Tohle je moje práce, Kiero… Naše budoucnost. Musím to udělat.“ S rostoucím zápalem jeho australský přízvuk sílil.

Cítila jsem, jak se mi do očí derou slzy. „Pár měsíců, Denny… To je příliš dlouho.“ Až doposud jsme od sebe byli nejdéle na dva týdny. Tehdy odjel domů do Austrálie, aby navštívil rodiče po smrti svého dědečka. Stýskalo se mi každou minutu těch dvou týdnů.

Otřel slzu, která mi stekla na tvář. „No tak, zvládneme to… Možná to ani tak dlouho trvat nebude. Opravdu nevím.“ Přitiskl si mě k tělu a objal mě. „Dělám to přece pro nás, Kiero. Copak to nevíš?“

„Ne,“ vzlykla jsem. Pár měsíců mi připadalo jako celá věčnost. „A kdy máš odjet?“ zeptala jsem se šeptem.

„V pondělí,“ odpověděl stejně potichu. To už jsem slzy dál zadržovat nedokázala. Po chvíli Denny opět sevření uvolnil a podíval se na mě. „Je mi to líto. Nechtěl jsem tě ranit. Myslel jsem, že budeš mít radost.“ Zamračil se. „Omlouvám se, měl jsem ti to asi říct až po práci.“

Popotáhla jsem. Pomalu mě začal zaplavovat pocit viny. „Ne, ne, nic se neděje, jenom jsi mě překvapil… Trochu jsem to přehnala. Budu v pohodě, vážně.“

Na několik minut mě přitiskl k sobě. „Promiň, nemůžu tu zůstat.“ Provinile se na mě zadíval. „Musím se vrátit do kanceláře, abychom probrali pár detailů. Musím frčet… Promiň. Chtěl jsem ti to jenom říct.“

Zamrkala jsem, abych zastavila příval slz. „Tak jo, klidně běž. Já se stejně musím vrátit do práce…“

Přiložil mi dlaně ke tvářím. „Miluju tě.“

„Taky tě miluju,“ zašeptala jsem.

Políbil mě na čelo a odběhl zpátky k autu. Tvářil se, jako by mi právě dal kopačky. Vzdychla jsem a zamávala mu. Pak odjel a já se jako v mrákotách vrátila do klubu. První, co jsem uviděla, byl Kellan, který se opíral o bar, popíjel pivo a povídal si s Ritou. No jo! Chtěl pivo, než… než přišel Denny. Vzpomínka na Dennyho mi znovu vlila slzy do očí. Rychle jsem si je otřela, Kellan si jich ale stačil všimnout.

Zamračil se a přišel za mnou ke dveřím. „Jsi v pořádku?“

Zadívala jsem se mu přes rameno. Věděla jsem, že kdybych v jeho očích viděla, jak si o mě dělá starosti, rozplakala bych se znovu. „Jo.“

„Kiero…,“ řekl vlídně a položil mi jemně ruku na rameno. Instinktivně jsem se mu podívala do očí.

Jeho starostlivý pohled a nečekaná něha na mě zapůsobily přesně tak, jak jsem čekala, a po tvářích se mi rozkutálely slzy. Bez jediného zaváhání mě objal a pevně si mě přitiskl k tělu. Zlehka mě hladil po zádech, tvář si opřel o moji hlavu. Bylo to hezké a opravdu uklidňující gesto, já ale vzlykala dál, i když nás lidé kolem upřeně sledovali. Kellan jejich zvědavé pohledy ignoroval (koneckonců měl U Petea jistou pověst) a držel mě bez jediného slova, dokud jsem nepřestala plakat.

V jednu chvíli k němu přistoupil Sam, nejspíš aby mu naznačil, že by měl opět nastoupit na pódium. Cítila jsem ale, jak Kellan zakroutil hlavou, než mu Sam stačil cokoliv říct. Ustoupila jsem od něho, otřela si slzy z tváří a řekla: „Jsem O.K., díky. Už utíkej, ukaž nám rockovou hvězdu.“

Podíval se na mě, v jeho očích jsem četla nefalšovaný zájem. „Určitě mám jít? Hraní může klidně ještě pár minut počkat.“

Dojatá jeho nabídkou jsem zavrtěla hlavou. „Ne, jsem v pohodě, vážně. Stejně musím zpátky do práce. Vidíš, zapomněla jsem ti zase donést pivo.“

Pustil mě tedy a zasmál se. „Fajn. Tak příště!“ Pohladil mě přátelsky po paži a s úsměvem na rtech vykročil za kluky z kapely, kteří se už chystali na místa.

D-Geni hráli jako vždy famózně, já se ale nemohla zbavit dojmu, že se na mě Kellan dívá častěji než obvykle. Tu a tam se na mě starostlivě zamračil a já mu pokaždé odpověděla úsměvem, abych ho ujistila, že jsem v pořádku. Vážně jsem byla v pořádku. Nemusel si o mě dělat starosti, i když to bylo milé.

Zůstala jsem v klubu ještě dlouho po zavíračce, odmítla jsem i Jenninu nabídku, že mě hodí domů. Nebyla jsem zkrátka ještě připravená na návrat. Při pomyšlení, že bych zase měla s Dennym mluvit o jeho odjezdu, mě zabolelo u srdce. Stejně tak mě bolela představa, že Denny ještě nebude doma z práce. Nevěděla jsem, která z těch představ mě trápila víc, nechtěla jsem to ale zjišťovat.

Seděla jsem obkročmo na židli hned u baru, ruce jsem měla volně svěšené přes opěradlo, bradu jsem si opřela o paže. V pondělí! Všechno šlo tak dobře… A teď mi zbývá jediný víkend, než Denny odjede snad na dva měsíce pryč. Přemýšlela jsem, co během té doby budu dělat. Najednou mi to přišlo tak strašně brzy... Čeká nás zítřejší odpoledne, potom jenom neděle, a pak... Neměla jsem tušení, kdy ho pak zase uvidím.

Cítila jsem, že se mi po tvářích opět rozkutálely slzy a já si je vztekle otřela do rukávu. Vždyť vlastně opravdu nešlo o víc než o nějaké dva měsíce... Možná ještě méně. Neměla bych to přehánět. Uklidni se, přikázala jsem si.

Vycítila jsem, jak si ke mně přisedá Kellan, ještě než jsem ho viděla. „Čau,“ řekl a vlídně se na mě usmál. „Nechceš si o tom popovídat?“

Podívala jsem se na pódium, kde stále postávali a něco řešili i ostatní členové kapely. Evan mluvil se Samem, Griffin s Mattem sledovali mě a Kellana. Griff cosi bratranci pošeptal a rty se mu zkroutily ve škodolibém úsměvu. Matt obrátil oči v sloup a zasmál se. Velmi dobře jsem si dokázala představit, o čem si asi tak povídají. Ne, U Petea jsem si o tom rozhodně popovídat nechtěla. Pravděpodobně bych se u toho rozbrečela a netoužila jsem po tom, aby to viděli D-Geni. Už tak mi občas dávali pořádně zabrat. Zavrtěla jsem hlavou.

Kellan si povšiml, že se dívám na jeho kamarády z kapely, a patrně pochopil, co se mi honilo hlavou. „Nechceš hodit domů?“

Znovu jsem otočila hlavu k němu a vděčně přikývla. Možností, jak se takhle pozdě dostat domů, mi rychle ubývalo. „Asi jo... Díky.“

„Jasně. Jenom chvilku počkej, než si sbalím věci. Hned potom můžeme vyrazit.“ Věnoval mi další ze svých okouzlujících úsměvů a já, ani nevím proč, zrudla. Přistoupil ke klukům z D-Genů, kteří ještě popíjeli pivko se Samem, a řekl jim pár slov. Přikývli. Jenom Griffin šťouchl Matta do žeber a poťouchle se zašklebil. Kellan zavrtěl hlavou a natáhl se pro svoji kytaru. Pomalu vykročil zpátky ke mně, ale Evan ho chytil za rameno a cosi mu řekl. Kellan si ho změřil rozezleným pohledem. Nato se Evan spokojeně usmál a zpěváka pustil.

Za několik sekund už Kellan stál přede mnou a roztomile se na mě usmíval. „Tak jsi ready?“

Přikývla jsem, vstala a hlasitě si povzdychla. V duchu jsem se připravovala na to, že uvidím Dennyho, ale i na to, že ještě nebude doma. Posmutněle jsem mávla na Ritu. Ta jen povytáhla obočí a významně se pousmála. Pak na mě mrkla tak výmluvně, až jsem se znovu zarděla. Nejspíš si myslela, že na to s Kellanem skočíme, kdykoliv se ocitneme sami. Její provokativní vystupování mě uvádělo do rozpaků.

Uvítala jsem, že jsme jeli mlčky. Kellan na mně ani jednou nevyzvídal. Jeho vlídné chování a milé objetí ve mně ale vyvolaly chuť se vším se mu svěřit. „Denny mě chce opustit,“ řekla jsem tiše.

Šokovaně se na mě podíval přes rameno. „Ale...?“

Když jsem si uvědomila, jak si moje slova asi vyložil, rychle jsem dodala: „Ale ne... jenom na pár měsíců... kvůli práci.“

Kellan svěsil ramena a usmál se. „Uf, já už myslel...“

Vydechla jsem. „Ne, neboj, trochu přeháním... Všechno je v pořádku. Jenom...“

„... jste nikdy nebyli od sebe,“ dokončil za mě větu.

Usmála jsem se. Byla jsem ráda, že to pochopil. „Jo, přesně tak... Teda, vlastně, byli jsme už od sebe, ale ne na tak dlouho. Asi jsem si moc zvykla, že jsme spolu každý den a... No... Tak dlouho jsme čekali, že spolu budeme žít, všechno šlo jako na drátkách a teď...“

„Teď odjede pryč.“

„Jo.“ Otočila jsem hlavu a zadívala se na Kellana. Sledoval silnici a tvářil se zamyšleně. Pouliční lampy mu v pravidelných intervalech ozařovaly tvář. Tento efekt jen umocnil jeho nadpozemskou krásu. Jeho zpola osvětlený obličej, na kterém stíny vytvářely fascinující kontrast, mě doslova hypnotizoval. Nemohla jsem od něho odvrátit zrak. Přemýšlela jsem, co si asi tak v duchu říká.

„Nic...“ Otočil hlavu a podíval se mi do očí. Zalapala jsem po dechu. Nevěděla jsem, že jsem poslední část svých úvah vyslovila nahlas. Usmál se na mě. „Jenom jsem tak doufal, že to dopadne dobře. Jste oba...“ Kellan větu nedokončil. Jenom se pousmál a zadíval se opět na silnici.

Znovu jsem se začervenala a připomněla si, že si musím dávat mnohem větší pozor na to, co v jeho přítomnosti říkám. Budu si ale nejspíš muset hlídat i myšlenky, neboť mi vyskakují ze rtů, aniž bych jim to dovolila.

Zanedlouho jsme dorazili k parkovacímu stání před domem. Vydechla jsem úlevou. Dennyho otlučená honda už zabírala jedno ze dvou míst. Asi jsem opravdu doufala, že už bude doma. Otočila jsem se tváří ke Kellanovi a řekla co možná nejvlídněji: „Díky... Za všechno.“

Sklopil zrak, jako by se zastyděl. „Rádo se stalo, Kiero.“

Vystoupili jsme z auta a vyšli po schodech. Položila jsem ruku na kliku od našeho pokoje a zarazila jsem se. Najednou mě zaplavila vlna nervozity a já si nebyla jistá, zda mám vstoupit. „Dopadne to dobře, Kiero,“ řekl mi Kellan od svých dveří.

Usmála jsem se a popřála mu dobrou noc. Pak jsem se zhluboka nadechla, abych si dodala odvahy, a vstoupila jsem do potemnělé místnosti. Chvilku mi trvalo, než jsem se za dveřmi rozkoukala. Slyšela jsem, jak se Denny v posteli pohnul, a teprve potom jsem ho uviděla. Opíral se o loket a sledoval mě. „Ahoj... Přišla jsi pozdě.“ V rozespalosti byl jeho australský přízvuk ještě silnější než obvykle.

Nic jsem neříkala. Pořád jsem si nebyla jistá, jak se mám k téhle nové situaci postavit. Cítila jsem se strašně smutná. Posadila jsem se na okraj postele a převlékla se do pyžama. Denny mě mlčky sledoval. Když jsem byla s převlékáním hotová, prolomil konečně ticho.

„Kiero,“ řekl měkce. „Mluv se mnou.“

Vzdychla jsem a vlezla si k němu pod peřinu. Dívala jsem se, jak se ke mně otočil čelem. Pohladil mě po vlasech, pak po tváři. „Co se tu děje?“ zeptal se a zaťukal mi zlehka na spánek.

Usmála jsem se na něho. „Jenom si tak říkám, co bez tebe budu dělat...“ Úsměv se mi bezděčně vytratil ze rtů.

Políbil mě na čelo. „Domov... Práce... Domov... Práce... Budeš nejspíš dělat to samé, jako když tu jsem.“

„Jo, jenže teď si ani jedno z toho nedokážu užívat,“ zamumlala jsem pochmurně a zabodla pohled do jeho polštáře.

Zasmál se. „Taky mi budeš chybět.“

Znovu jsem se mu podívala do očí. „Vážně?“

Překvapeně na mě zamrkal. „No jasně! Počkej... Ty si snad myslíš, že se mi tam chce? Že je to pro mě snadné? Že se mi po tobě nebude každý den strašlivě stýskat?“

„Ano.“ Přesně to mě během večera párkrát napadlo.

Nyní hlasitě vzdychl on. „Kiero, to je přece absurdní.“ Věnoval mi úsměv pohodáře, který jsem tolik milovala. „Počkej, budu ti volat tak často, až ti z toho půjde hlava kolem.“

Přinutila jsem se k úsměvu. „To těžko!“ Zasmála jsem se, dál jsem ale pokračovala vážným hlasem. „Opravdu musíš jet? Opravdu to musíš udělat?“

Uvědomil si, že mluvím smrtelně vážně, a přestal se usmívat. „Ano.“ Přikývl.

Zvedla jsem hlavu. „A vrátíš se, až tam skončíš?“

Znovu se usmál. „Bez prodlení!“

„Dobře...“ Odmlčela jsem se. „Takže asi zbývá poslední věc, o které bychom si měli promluvit.“

Zvědavě se na mě podíval. „Jaká?“

Přiložila jsem mu dlaně k tvářím a něžně ho políbila. „Přece jak strávíme poslední dva dny v Seattlu.“

Usmál se, naklonil se ke mně a začal mi šeptat do ucha, co všechno bychom mohli ty dva dny dělat. Usmála jsem se, pak jsem rozesmála hlasitě, plácla jsem ho do ramene, znovu jsem se zasmála, zrudla a nakonec jsem ho vášnivě políbila. A na chvíli jsem zapomněla, že se má všechno změnit...

Pondělní ráno přišlo mnohem rychleji, než jsem si dokázala představit. Každou minutu těch dvou dní jsme strávili spolu. Denny trpělivě snášel moji potřebu po kontaktu. Moc dobře si totiž uvědomoval, jak těžké pro mě ty měsíce budou, a já v duchu doufala, že stejně těžké budou i pro něho. Část mého já se modlila, aby se mu v práci skvěle dařilo, aby zapůsobil na šéfy, aby si to v rámci možností pořádně užil. Druhá část mého vědomí se mu pokoušela celou záležitost pořádně znepříjemnit, aby už nikdy nikam nechtěl odjet. Možná jsem mohla být trochu jedovatější.

Kellan se nabídl, že nás odveze na letiště, abych se s Dennym mohla rozloučit. Byla jsem mu za to hrozně vděčná. Na to, abych sama řídila zpátky, jsem byla příliš nervózní, a nechtělo se mi s Dennym loučit před taxikářem. Musela jsem využít každou poslední sekundu, potřebovala jsem vidět, jak se jeho letadlo odlepuje od země, potřebovala jsem to celé nějak uzavřít.

Když se mi ale letadlo s Dennym ztratilo z dohledu a já na letišti s Kellanem osiřela, mrzelo mě, že nejsem doma a nemůžu se vybrečet do polštáře. Kellan si všiml, že se mi v očích lesknou slzy, chytil mě kolem ramen a bez řečí odvedl k autu.

Šla jsem jako v mrákotách a jen matně si uvědomovala, že jdu k vozu, že nasedám dovnitř a že jedeme domů. Hlavou mi mezitím běžely strašné výjevy, co všechno by se mohlo stát. Co když už svého krásného miláčka nikdy neuvidím...? Když jsme dorazili domů, konečně jsem se rozplakala.

Kellan se choval opravdu ohleduplně, a na rozdíl od ostatních kluků ho slzy neuvedly do rozpaků. Posadil mě na gauč a přinesl mi vodu a papírové kapesníčky. Sedl si vedle mě na židli a pustil jakousi hloupou komedii. Kupodivu to fungovalo. Zhruba v půlce filmu jsme se už oba smáli a ke konci filmu jsem začala usínat. Poslední, co jsem vnímala, bylo, jak mně Kellan přikrývá dekou.

Když jsem se o pár hodin později probudila, byla jsem v obýváku sama. V duchu jsem si přehrála poslední momenty, které jsem s Dennym prožila na letišti. Tolik jsme nenáviděli a zároveň si užívali ty poslední něžné sekundy...

Denny si mě k sobě na rozloučenou pevně přitiskl. Já ho chytila za tváře a políbila ho tak vášnivě, jak jsem jen mohla. (Doufám, že mu tenhle polibek zůstane nadlouho v paměti!) Když se ode mě nakonec odlepil, sotva popadal dech, okouzleně se však usmíval.

„Miluju tě... Brzy se vrátím, ano? Žádné strachy.“ Políbil mě na tvář. Já se zmohla sotva na chabé přikývnutí, neboť mi bránil v mluvení knedlík hořkosti v krku.

Pak přistoupil ke Kellanovi, který se od nás držel v uctivé vzdálenosti a sledoval naše loučení. Denny mi věnoval podivný pohled, pak se naklonil ke kamarádovi a cosi mu pošeptal. Kellan zbledl a po očku po mně zašilhal. Denny od něj pak s vážným výrazem ve tváři ustoupil a podal Kellanovi ruku. Ten s pobledlou tváří a zmateným výrazem přikývl a ruku přijal. Váhavě jí potřásl a něco Dennymu potichu řekl. Udiveně jsem je sledovala a přemýšlela, co asi tak mohl Denny Kellanovi říct. Pak se ke mně Denny otočil, poslal mi vzduchem polibek a vykročil směrem k letadlu. Nechal mě samotnou.

Když jsem si tuhle vzpomínku znovu přehrála v paměti, zoufale jsem vzdychla. V tu chvíli zazvonil telefon. Rychle jsem vstala a zvedla sluchátko. Mysl i srdce mi rázem zalil požehnaný hlas Dennyho. Byli jsme od sebe teprve půl dne a já už myslela, že se bolestí zblázním. Vyprávěl, jak probíhal let a kde se zrovna nachází. Přinutila jsem ho mluvit ještě dlouho poté, co mi oznámil, že musí končit. Nakonec mi řekl, že opravdu musí běžet, ale že mi zavolá, než půjde spát. Já jen s nevolí souhlasila.

Toho večera jsem musela odejít do práce, bylo to tam ale k nevydržení. Vědomí, že bych mohla zmeškat Dennyho telefonát, mě fyzicky bolelo. Neřekl mi totiž, kdy přesně zavolá, jen, že se mi ozve, než půjde spát. Ale půjde spát jako obvykle? Nebo počká do doby, kdy obvykle chodím spát já? Celou noc jsem byla jako na trní. Nakonec jsem ošklivě vyjela na Ritu, která si neodpustila nevhodnou poznámku o tom, že jsem vlastně zůstala s Kellanem sama. Popletla jsem pár objednávek a ani jsem se poškozeným hostům neomluvila. Pak jsem ještě vrazila facku Griffinovi, když mě plácl po zadku... Tu facku jsem si vlastně docela užila.

Kellan toho večera zůstal v baru nejdéle a nabídl mi i odvoz. Já byla celou jízdu na zhroucení, pořád jsem musela přemýšlet, jestli jsem nezmeškala Dennyho hovor. Doufala jsem, že je ještě vzhůru a já s ním budu moct mluvit, a to celé hodiny, dá-li Bůh! Budu s ním mluvit, i kdybych měla spát na lince v kuchyni, až mě zmůže únava, a pak s ním budu mluvit až do zemdlení. Vzdychla jsem. Vážně bych svoje emoce měla dostat trochu pod kontrolu.

Když Kellan zaslechl můj zoufalý povzdych, usmál se. „Vsadím boty, že Denny ještě nespí. Určitě se ještě uslyšíte.“

Oplatila jsem mu úsměv. „Díky, že se o mě takhle staráš.“

Zazubil se. „To není žádný problém, Kiero. Vážně,“ zašeptal. Chvilku jsem se na něho dívala, pak jsem se ale ve vzpomínkách opět vrátila k poslednímu objetí s Dennym.

Telefon zazvonil ve chvíli, kdy jsme vstoupili do domu. Rozzářila jsem se jako pubertální školačka a zvedla sluchátko, ještě než přístroj stačil zadrnčet podruhé. Denny věděl, že jsem toho večera měla službu, takže si mohl hovor perfektně načasovat. Uvolnila jsem se. Došlo mi, že jsem se nemusela celý večer tak strašně nervovat. I Denny si se mnou chtěl popovídat. A byl rozhodnutý se se mnou spojit.

Kellan ke mně přistoupil a vzal mi telefon z ruky. „Dobrou, Denny!“ zahlaholil do něj. Pak mi podal sluchátko zpátky, mrkl na mě a odešel spát.

My jsme pak s Dennym povídali a smáli se… celé hodiny!

KAPITOLA 5

SAMA

První týden byl tím nejdelším týdnem mého života. Škola mi ještě nezačala, takže jsem přes den pořád neměla co dělat. Začala jsem se nudit. Cítila jsem, jak pomaličku míjí každičká sekunda každičké minuty každičké hodiny každičkého dne.

Kellan se mě samozřejmě snažil rozptýlit. Povídal si se mnou u kafe, učil mě hrát na kytaru (což mi tedy ani trochu nešlo), jednou mě dokonce vzal s sebou běhat. Brzy jsem si k Seattlu vypěstovala skutečný odpor. Je to krásně město, o tom nelze pochybovat, ale není nakloněné běžcům, kteří jsou zvyklí na pěkné oválné trati v rovině, a ne na krpály, kde by si normální člověk během chvilky zlámal obě nohy. Musela jsem se uprostřed trasy zastavit, otočit se a jít zpátky domů. Kellan se zasmál, nabídl se ale, že mě domů doprovodí. Připadala jsem si jako slaboch a hlupák, řekla jsem proto Kellanovi, že si půjdu domů odpočinout, ale on ať si klidně dokončí vytyčenou trasu.

Doprovodil mě také do obchodu, když mi začaly nebezpečně docházet zásoby potravin. Byl to zábavný, ale trochu trapný výlet. Naštěstí jsem měla dostatek dámských hygienických potřeb. Kdybych je musela kupovat s Kellanem, byla bych u toho rudá jako rak. I tak jsem se ale musela červenat… To když mi nečekaně do košíku hodil balíček prezervativů. Rozhlédla jsem se stydlivě kolem sebe, vyndala krabičku štítivě z košíku a s vyděšeným pohledem v očích jsem mu ji vrátila. Zprvu si ji nechtěl vzít a jen se na mě potutelně díval. Když jsem mu ji ale začala doslova vnucovat, konečně si ode mě krabičku vzal a vrátil ji do regálu. Celou tu dobu se ale mými rozpaky náramně bavil.

Abych se přes tenhle incident co nejrychleji přenesla, vyrazila jsem s nákupním vozíkem uličkou. Kellan, který si potichu prozpěvoval nevýrazné popové písničky znějící obchodem (znal každé slovo!), házel do košíku potraviny. Ovšem pouze ty, které jsem předem schválila. Při pohledu do jeho krásné rozesmáté tváře jsem se musela také usmívat. Zrovna když jsme mířili do uličky s cereáliemi, ozvala se písnička, která se rozvinula v duet. Když začala zpívat žena, vyslal ke mně Kellan pohled plný očekávání, a já cítila, jak se mi obličej zalévá ruměncem. Nebyla jsem přece žádná zpěvačka.

Při pohledu na můj neochotný škleb se zasmál a další mužský part zazpíval hlasitěji, přičemž mával dramaticky rukama, jako by mi zpíval serenádu. Zatímco já se v tu chvíli studem málem propadla do země, několik lidí, kteří nás míjeli, se za ním otočilo a pobaveně se zasmálo. Kellan si jich ale nevšímal a i nadále mi zpíval a pozoroval, jak moje tvář rudne. Oči mu při tom pohledu doslova jiskřily nadšením.

Když se opět blížil ženský part, rozpažil Kellan ruce a pokynul mi hlavou, jako by mě chtěl vyzvat, abych spustila. Já ale zatvrzele zavrtěla hlavou a praštila ho do ramene, aby mi už dal pokoj. On se ale jen zasmál, chytil mě za ruku a přímo uprostřed uličky mě otočil dokola. Pak mě protočil dopředu a zase zpátky. Dokonce mě zaklonil. Po celou dobu mi zpíval svoji serenádu. Postarší pár, který zrovna procházel kolem, nás pobaveně sledoval.

Když mě Kellan opět narovnal, zasmála jsem se a konečně začala slabým hláskem zpívat spolu se zpěvačkou. Věnoval mi okouzlující úsměv a teprve pak mě pustil. Nato jsme dokončili nákup… I písničku. Od té doby jsem začala zpívat, kdykoliv mě k tomu vyzval. Kdybych mu vzdorovala, bezpochyby bych si vysloužila další takový trapas.

Tu a tam jsem zavolala také rodičům, dělala jsem to ale zejména proto, abych si ušetřila čas. Nechtěla jsem jim říkat, že Denny jejich holčičku nechal samotnou v cizím městě, nějak mi to ale vyklouzlo. Následoval hodinový proslov na téma: „My vždycky věděli, že tě podrazí. Hezky si sbal svých pár švestek a hajdy zpátky domů.“ Pomilionté jsem jim tedy musela říct, že jsem v Seattlu šťastná a že nikam nepojedu. Alespoň do té doby, než se Denny vrátí. Opakovaně jsem je pak ujistila, že si o mě nemusejí dělat tolik starostí.

Denny mi volal dvakrát až třikrát denně a jeho telefonáty pro mě znamenaly vrchol dne. Častokrát jsem se přistihla, že bloumám po kuchyni a čekám na zazvonění. Po čase mě to začalo štvát. Jsem přece svobodný člověk, říkala jsem si. Dokážu přežít den, aniž bych Dennyho slyšela… Nebo bych to mohla vydržet alespoň pár hodin. Snažila jsem se tedy kvůli tomu tolik nevyšilovat. Samozřejmě se mi to příliš nedařilo a na každé zadrnčení telefonu jsem se těšila jako malá holka.

„Ahoj, miláčku.“

Věděla jsem, že se do telefonu uculuju jako blbec, nemohla jsem si ale pomoct. Tolik se mi po jeho hlase stýskalo. „Ahoj…,“ vydechla jsem vždycky. „Jak se máš? Nepřijedeš už domů?“ Vždycky jsem se provinile přihrbila. Mluvila jsem stejně jako rodiče.

Denny se zasmál, jako by si myslel totéž. „Mám se skvěle. Jsem vyřízený, ale mám se dobře. Ještě tu ale máme dost práce… Je mi to líto.“ V jeho hlase se odrážel nepředstíraný smutek a já se musela usmát.

„Co naděláme…? Ale chybíš mi.“

Znovu se zasmál. „Ty mně taky.“

Tyhle rozhovory se pomalu stávaly naší každodenní rutinou. Přijedeš domů? Ne. Stýská se mi. Mně taky. Při pomyšlení, jak moc toho kluka miluju, jsem se musela usmát.

„Zrovna jsem si říkal, že bych koupil něco na zub a pak si dal doma oraz. Jaké máš plány na dnešní večer ty?“ Sedl si a vyčerpaně zamručel.

Vzdychla jsem. „Žádné. Kellan s kapelou dnes hrají v Razors, takže budu doma úplně sama…“ Poslední slova jsem pronesla potichu a rozhlédla jsem se po domě, který mi najednou připadal obrovský. Jak jsem si někdy vůbec mohla myslet, že je malý?

„Proč nejdeš taky?“ zeptal se a zívl.

Zmateně jsem se zadívala na sluchátko. „Cože?“

„S Kellanem přece… Proč si nejdeš poslechnout kapelu? Alespoň by ses zabavila…“ Znovu zívl, pak hekl, nejspíš jak se svalil do postele.

„Musíš být pořádně utahaný,“ poznamenala jsem. Cítila jsem se provinile, že je kvůli mně tak dlouho vzhůru, ale zatím se mi nechtělo hovor ukončit.

„To jo, ale ještě chvíli vydržím.“ Z jeho slov jsem cítila úsměv. „Zůstanu vzhůru, abych si s tebou mohl popovídat.“

Do očí se mi draly slzy. Tolik mi chyběl! „Nechci tě zbytečně vyčerpávat. Popovídáme si ráno, než půjdeš do práce. Můžeme spolu posnídat.“ Snažila jsem se znít co možná nejspokojeněji, ve skutečnosti se mi ale na jazyk draly jen vzlyky.

Znovu zívl, tentokrát hlasitěji. „Vážně? Mně to opravdu nevadí…“

Ne! Chtěla bych si s ním povídat celou noc. „No jasně… Najez se, vyspi se a přijeď za mnou.“

„Miluju tě, Kiero.“

„Taky tě miluju, dobrou noc.“

„Dobrou…“ Naposledy zívl a zavěsil.

Mlčky jsem dobrou minutu sledovala telefon, zatímco mi po tváři pomaličku stékala slza. Bylo to teprve devět dní, co odjel, a já už doma bulela steskem. Vadilo mi to. Třeba měl pravdu, možná bych si opravdu měla vyrazit ven. Alespoň by mi večer rychleji utekl. Snídaně přijde dřív, než se naděju. Tohle pomyšlení mi zvedlo náladu. Utřela jsem si z tváře slzu a vyšla po schodech ke Kellanovu pokoji.

Zaklepala jsem na dveře a zevnitř se ihned ozvalo: „Pojď dál.“

Zrudla jsem okamžitě poté, co jsem vstoupila dovnitř. Kellan nebyl zcela oblečen. Stál u postele, díval se na dveře a zapínal si rifle. Čisté tričko mu leželo na posteli a po jeho až neskutečně vyrýsovaném těle stékaly kapky vody, protože se před chvilkou osprchoval.

Zvědavě se na mě podíval. „Copak se děje?“

Uvědomila jsem si, že stojím ve dveřích a mlčky na něho zírám. Silou vůle jsem se musela přinutit zavřít pusu. „Ehm… říkala jsem si… ehm… jestli bych s tebou nemohla… jestli bych s tebou nemohla do Razors… Poslechnout si kapelu.“ S každým dalším slovem, které jsem vypouštěla ze rtů, jsem si připadala jako větší a větší idiot. Najednou jsem litovala, že jsem nezůstala ve svém pokoji a radši se celý večer nenudila.

Zazubil se a natáhl se pro tričko na posteli. „Opravdu? Tobě ještě můj zpěv neleze krkem?“ Mrkl na mě a natáhl si tričko na to svoje impozantní tělo.

Polkla jsem. Musela jsem na něho bez okolků zírat, nemohla jsem si pomoct. Jen s vypětím všech sil jsem se přinutila zavřít pusu. „Kdepak. Ještě ne… Alespoň budu mít co dělat.“ Ihned jsem svých slov zalitovala, neboť mi připadala mimořádně hrubá.

Polichoceně se usmál a pročísl si vlhké vlasy. Pak se natáhl do skříňky pro jakousi lahvičku a udělal si z účesu vrabčí hnízdo. Zvědavě jsem ho sledovala. Ještě nikdy jsem neviděla, že by se někdo česal takovým způsobem. Ani jednou se přitom nepodíval do zrcadla! Instinktivně věděl, jak si na hlavě vyrobit dokonalý a zároveň tak nedbalý účes… Efekt? Neskonale sexy!

Když na mě opět promluvil, zamrkala jsem. „Jasně. Já jsem skoro ready.“ Posadil se na postel, aby si obul boty. Předtím ale ještě poklepal na postel vedle sebe. Posadila jsem se tedy a sledovala ho. Připadala jsem si hloupě, že jsem přišla. „To volal Denny?“

„Jo…“

Kellan se zarazil a na chvilku se mi zadíval přímo do očí. „Máš tušení, kdy se vrátí?“ zeptal se mě a natáhl se pro druhou botu.

„Ne,“ vzdychla jsem.

Šarmantně se na mě usmál. „Určitě to už ale nebude dlouho trvat.“ Vstal a sáhl po novější ze svých dvou kytar, pak ji uložil do futrálu na posteli. „Neboj, uteče to jako voda… Vážně.“ Usmál se na mě tak povzbudivě, až jsem se usmála taky. „Tak jdeme?“ zeptal se, zaklapl futrál a přehodil si ho přes rameno.

Přikývla jsem, a tak jsme rovnou vyrazili po schodech. Kellan si vzal klíčky od auta, já zase pár drobných z dýšek, vzápětí jsme už společně vycházeli ven.

Večer v Razors jsem si překvapivě užila. Prostor byl mnohem menší než U Petea. Tvořila ho dlouhá úzká místnost zakončená na jedné straně malým pódiem. Protější stěnu zabíral bar, mezi nímž a pódiem stály židle a stolky. Kellan mě posadil na židli k nejbližšímu stolku u jeviště, abych si koncert mohla pořádně užít.

Kapela hrála úžasně, jako vždycky, měla jsem však pocit, že nástroje zněly tlumeněji než U Petea. Připadalo mi, jako bych byla na soukromém koncertě jen pro mě a dvacet mých nejbližších přátel. Kellan při hře na kytaru seděl na stoličce a já měla dojem, jako by svůj jiskrný sex-appeal bez houfů fanynek zredukoval na polovinu. I v Razors se našlo pár holek, co nadšeně pokřikovaly po Kellanovi a ostatních členech kapely, většinou ale v podniku seděli štamgasti, kteří náhodou přišli… Žádné fanatické obdivovatelky, které chodily k Peteovi jen kvůli kapele.

Přistihla jsem se, že jsem se zcela ponořila do Kellanovy hudby. Poslouchala jsem slova, nechala jsem se unášet barvou jeho hlasu. U několika písniček jsem ho dokonce začala polohlasem doprovázet, což ocenil nadšeným úsměvem, když si toho všiml. Denny měl opravdu výborný nápad, protože mi večer skutečně utekl jako voda. Než jsem se stačila rozkoukat, kluci z kapely už balili a Kellan se loučil s několika lidmi, které v Razors znal… A pár žen si napříště zavázal polibky na tvář. Zanedlouho jsme už opět seděli v jeho autě a mířili domů.

Cestou zpátky se Kellan usmál a začal polohlasem zpívat poslední písničku, kterou D-Geni hráli, prsty bubnoval rytmus do volantu. Náhodou šlo o píseň, která mě tolik dojala ten první večer, kdy jsme s Dennym přijeli do Seattlu. Díky té písni jsem si uvědomila, že existuje i jakýsi Kellanův vnitřní svět. Opřela jsem si hlavu o opěrku sedadla a otočila ji tak, abych na Kellana viděla. Podíval se na mě, a když viděl, s jakým zaujetím ho sleduji, usmál se ještě spokojeněji.

„Tahle se mi strašně líbí.“ Oplatila jsem mu úsměv a Kellan přikývl, aniž by přestal zpívat. „Je pro tebe určitě hodně důležitá. Co pro tebe znamená?“ Takhle jsem se asi ptát neměla… No, teď už jsem svoje slova zpátky vzít nemohla.

Kellan přestal zpívat a zvědavě se na mě podíval. „Ech…,“ hekl, přestal bubnovat do volantu a zadíval se na silnici před námi.

„Copak?“ zeptala jsem se vyplašeně. Doufala jsem, že jsem se ho nějak nedotkla.

Ušklíbl se na mě, ale netvářil se ani trochu uraženě. „Na to se mě nikdy nikdo nezeptal. Teda nikdo mimo kapelu, abych byl přesný.“ Pokrčil rameny a podíval se mi do očí. Zrudla jsem a odvrátila pohled. Přemýšlela jsem, jestli mě teď považuje za totální krávu nebo ne.

„Jo…,“ řekl vzápětí vlídným hlasem.

Zamrkala jsem a znovu se na něj podívala. Co když jsem zase svoje myšlenky pronesla nahlas a on teď odpovídá na otázku, jestli mě považuje za totální krávu? Kellan se na mě ale znovu jen přívětivě usmál a řekl: „Jo, znamená pro mě hodně…“

Až k domu pak mlčel. Kousla jsem se do rtu a rozhodla se, že se ho na to už nebudu ptát, i když jsem zoufale toužila po vysvětlení. Povšimla jsem si, že cestu sleduje až příliš soustředěně a že po mně tu a tam po očku zašilhá. Ne, určitě to nechtěl rozebírat. Stálo mě to hodně sebezapření, ale ovládla jsem se a už se ho na nic nevyptávala.

Ráno u snídaně jsem po telefonu popsala Dennymu včerejší koncert. Asi měl radost, že jsem si užila příjemný večer i bez něho, usoudila jsem. Já z toho tak nadšená nebyla, protože bych si chtěla užít příjemný večer s ním, ale možná měl pravdu. Asi bych měla častěji chodit ven, abych se trochu rozptýlila, zatímco on bude pryč. Poflakováním po bytě si čekání nezkrátím.

Začala jsem se tedy víc kamarádit s Jenny. Vlastně k nám přišla na návštěvu hned následující neděli odpoledne. Šokovalo ji, stejně jako mě, že domek prakticky není nijak vyzdoben. Celý zbytek odpoledne jsme tedy strávily v nejrůznějších bazarech a obchodech s doplňky, kde jsme hledaly ty nejlevnější a zároveň nejhezčí věci, kterými bychom moje bydliště vyzdobily.

Objevily jsme tak pár krásných art-deco kousků do obýváku, dvě hezké reprodukce do našeho pokoje, samozřejmě i několik obrázků s tématem kávy, jeden obrázek s motivem čaje do kuchyně a zajímavou fotku s vyobrazením kapky vody do koupelny. Narazila jsem i na starý plakát skupiny Ramones, který jsem vzala pro Kellana, protože jeho pokoj byl stejně neútulný jako všechny ostatní.

Pak jsem nakoupila celou hromadu rámečků a nechala si vyvolat pár fotek, které jsme pořídili Dennyho foťákem, když jsme se přistěhovali. Na některých jsem byla já s Dennym, na některých byli jenom kluci a na některých jsme byli všichni tři. Patřil mezi ně i můj nejoblíbenější snímek, který jsem chtěla ukázat i rodičům. Koupila jsem samozřejmě i pár ryze holčičích věcí, například košíky, ozdobné květiny nebo hezké ručníky do koupelny. Dokonce se mi poštěstilo najít levný záznamník, takže jsem už nemusela tolik vyšilovat, že zmeškám Dennyho hovor.

Nevěděla jsem, co na zútulnění domova řekne Kellan, nebyl ale doma, když jsme se z nákupů vrátily. A tak jsme za neustálého chichotání pospíchaly, abychom všechno stihly připravit, než se vrátí domů. Zrovna jsme dokončovaly kuchyň, když se objevil ve dveřích.

Podíval se na Jenny, pak přesunul pohled na mě, zatímco jsem připevňovala poslední obrázek s motivem kávy, usmál se a zakroutil hlavou. Potichu se zasmál, otočil se a obezřetně vykročil do schodů. S Jenny jsme se shodly, že se jeho reakce nejspíš příliš nelišila od typicky chlapského „Hm, hezké…,“ a tak jsme se jen zasmály a dokončily výzdobu.

Zanedlouho se Jenny omluvila, že musí odejít k Peteovi na směnu, takže jsme se rozloučily a já jí poděkovala za úžasné rozptýlení a pomoc při zdobení domu. Zavolala ještě do schodů „Čau!“ na rozloučenou, počkala, až se seshora ozvalo „Ahoj!“, mávla na mě a zmizela ve dveřích. Pomyslela jsem si, že se Kellanovi nový design domu možná dvakrát nezamlouvá, a tak jsem potichu a opatrně zamířila po schodech nahoru.

Měl pootevřené dveře, a když jsem nakoukla, uviděla jsem ho, jak sedí na kraji postele a dívá se s podivným výrazem ve tváři do země. Zvědavě jsem zaklepala na dveře. Když jsem je otevřela, zvedl hlavu a mávl na mě, abych vstoupila.

„Hele, promiň za ten plakát… Jestli se ti nelíbí, klidně ho můžu sundat a odnést pryč.“ Omluvně jsem se na něho pousmála a posadila se vedle něho na okraj postele.

Kellan se ale usmál a zavrtěl hlavou. „Ne, je super. Asi… asi to tu vážně bylo trochu… prázdné.“ Ukázal palcem přes rameno, na místo, kam jsem připevnila plakát. „Líbí se mi… Díky.“

Oplatila jsem mu úsměv. „Jo… Říkala jsem si, že by se ti mohl líbit. Nemáš zač.“ Vzpomněla jsem si na ten jeho podivný pohled a zeptala jsem se: „Všechno v pořádku?“

Zmateně se na mě podíval. „Jo, jasně… Proč?“

Zastyděla jsem se a nevěděla, co říct. „Jen tak, vypadal jsi… Ale nic. Promiň.“

Zadumaně se mi zadíval přímo do očí, jako by zvažoval, zda mi něco má nebo nemá říct. Pod tíhou pohledu těch jeho hlubokých modrých očí jsem musela zadržet dech. Náhle se usmál, zavrtěl hlavou a zeptal se mě: „Nemáš hlad? Co kdybychom si skočili k Peteovi?“ Pak se celý doslova rozzářil. „Nebyli jsme tam už celou věčnost!“

V klubu byla hlava na hlavě, i když bylo ještě docela brzy. Sedla jsem si s Kellanem k jeho obvyklému stolu a vzápětí se k nám už se širokým úsměvem na rtech přitočila Jenny, abychom si mohli objednat. Poručili jsme si hamburgery a piva, a než nám je Jenny přinesla, rozhlížela jsem se po hostech. Připadala jsem si trochu zvláštně, že sedím na veřejnosti sama s Kellanem, obzvláště na místě, kde pracuju. Rita nás celou dobu zvědavě sledovala, já se ale vyhýbala jakémukoliv očnímu kontaktu s ní. Musela si o nás myslet to nejhorší.

Zato Kellan se tvářil naprosto spokojeně. Hověl si na židli, nohu přes nohu a díval se na mě. Já si v tu chvíli uvědomila, že jsem strávila celé odpoledne s Jenny po nákupech, pak jsme zdobily dům a nakonec jsem si vyšla s Kellanem k Peteovi. Ani jednou jsem nemluvila s Dennym! Při tom pomyšlení jsme se podvědomě zamračila. Ještě se nám nestalo, že by uplynul den, aniž bychom se slyšeli. Vadilo mi to natolik, že jsem málem požádala Kellana, aby mě odvezl domů.

Kellan si všiml, že se se mnou něco děje. „Jsi v pohodě?“

Naštěstí jsem si rychle uvědomila, že by taková žádost byla absolutně nezdvořilá a že si na svém novém záznamníku můžu pouštět Dennyho hlas, kdykoliv se mi zamane. Usmála jsem se tedy a pokrčila rameny. „Jo, jasně. To víš, Denny… Stýská se mi, ale jinak jsem v pohodě. Vážně.“

Chvilku nad mými slovy přemýšlel, pak chápavě přikývl.

To už nám ale Jenny přinesla pivo. Kellan popíjel mlčky a nadále ze mě nespouštěl oči. Pomalu jsem se začala cítit nesvá, takže jsem si vděčně oddychla, když před nás o pár minut později Jenny postavila objednané hamburgery. Napětí, které jsem do té doby cítila, rychle pominulo a jedli jsme v čistě přátelské atmosféře. Seděli jsme, jedli, povídali si, pili pivo, vlastně ani nevím, jak dlouho… Zkrátka dokud jsme u stolu seděli sami.

Zbytek kapely k Peteovi dorazil až pozdě večer. Sedli si ke stolu, aniž by se jediný z nich zeptal, jestli nám to nebude vadit. Mně to bylo jedno, vždycky jsem se s nimi dobře bavila. No, s Griffinem to občas bylo složitější, ale dokud ode mě držel ruce stranou, dokázala jsem ho snést.

Naštěstí si sedl vedle Kellana, naproti mně. Jak jsem očekávala, poplácal Kellana po rameni a řekl mu: „Dobrá práce, chlape.“ Pak na mě významně mrkl. Obrátila jsem oči v sloup, Kellan se pobaveně zasmál. Vedle mě si přisedl Matt, Evan si vybral židli na protější straně stolu.

Jenny jim bez dlouhého čekání přinesla piva a ze mě se pro ten večer stal pátý člen kapely. Bylo zajímavé sledovat kluky v akci z takové blízkosti, a jelikož se klub jen hemžil lidmi, měla jsem dost příležitostí, abych je mohla pozorovat, jak jednají s lidmi. Dobře, se ženami… Zajímaly mě rozdíly, s jakými každý z kluků přistupoval k fanynkám. Dělali to všichni čtyři, včetně tichého Matta a zlatíčka Evana. Všichni si užívali své malé hvězdné slávy, každý jen odlišným způsobem a různou měrou.

Na jedné straně stál Griffin, který si možná dokonce bezděčně dělal seznam všech svých milostných avantýr a bez váhání se o něj podělil s každým, kdo byl ochoten ho poslouchat. Já jeho chování považovala za nechutné a vyhýbala jsem se mu, jak jen to bylo možné. Zbytek kapely ale tvořili obyčejní kluci a přišlo jim to zábavné. Zastavilo se dokonce i pár dívek, které se nad jeho obhroublými historkami doslova rozplývaly blahem. Dokonce se snad viděly na místě holek v těch jeho nechutných historkách.

Měla jsem navíc pocit, jako by Grifffin jaksi podivně soutěžil s Kellanem. Neustále se ho ptal, jestli spal s tou či onou dívkou. Kellanovi sloužilo ke cti, že o svých sexuálních dobrodružstvích povětšinou mlčel. Nikdy také Griffinovi neodpověděl přímo. Obvykle se taktně snažil hovor přesměrovat jinam, aniž by řekl, zda dotyčnou skutečně měl nebo ne. V hlavě jsem si rychle přehrála večery, kdy jsem byla u Petea. Pokud se Kellan s nějakou (nějakými) vyspal, pak jsem si toho nevšimla. Vlastně jsem neviděla nic kromě flirtování. Neustálého flirtování! Ten kluk si pozornost vážně užíval. Slyšela jsem toho o jeho sexuálních avantýrách mraky, většinou ale jen od holek na baru, od kluků z kapely, nebo… ehm… jsem se to dočetla na stěnách kabinek na záchodcích. Nemohla jsem uvěřit, že by takový hezoun neměl žádné pravidelné „odreagování“. Přemýšlela jsem jen, kam si pro ně chodí.

I teď si povídal s jakousi brunetou. Odhrnoval jí vlasy z ramene, nakláněl se k ní a cosi jí šeptal do ucha. Ona se chichotala a hladila ho dlaní po prsou. Otočila jsem se a zadívala se na Evana, který seděl na kraji pódia.

Evan jen zářil. Smál se, vtipkoval… A flirtoval. Z toho, co jsem se doslechla, se vždycky zaměřil na jednu ženu. Chvíli s ní chodil, ale když začínalo jít do tuhého, rozešel se s ní a vyhlédl si jinou. Když miloval, tak miloval se vším všudy. Ale nikdy ne dlouho. A právě teď byl znovu „zamilovaný“ až po uši. Viděla jsem, jak vyznává lásku nějaké peroxidové bloncce v sexy upnutých kalhotách.

Zasmála jsem se a přesunula pohled k Mattovi, který jako jediný z kapely jen sledoval lidi. Oplatil mi úsměv a dál mlčky a poklidně upíjel pivo.

Měla jsem pocit, jako by se Matt před holkami styděl. Alespoň jsem si ani jednou nevšimla, že by nějakou přímo oslovil. Vždycky to byly ony, kdo udělal první krok. I pak je Matt nechal, aby všechno odmluvily a odflirtovaly za něj. Rozuměla jsem Mattovi i jeho stydlivosti. V mnoha ohledech jsme si byli podobní. Ještě než večer skončil, zaujal už také Matt jednu pohlednou dívenku natolik, že si k němu přisunula židli.

Obrátila jsem oči v sloup, napila se piva a pokračovala ve sledování hostů… Dobře, přesněji kapely. Pohled na tolik flirtování mě najednou naplnil steskem po Dennym. Smutně jsem se zadívala na svoji slenici, když jsem náhle vycítila, že se ke mně kdosi blíží. Zvedla jsem hlavu a střetla se s pohledem Kellanových modrých očí. Usmál se na mě a podal mi ruku. Když jsem ji zmateně přijala, vytáhl mě Kellan nahoru.

„Říkali jsme si, že bychom si na chvilku zaťukali biliár… Jdeš s námi?“ Pokynul hlavou na Griffina, který zrovna dopíjel pivo.

Nelákala mě představa, že bych se měla přiblížit ke Griffinovi, ale Kellan se na mě přívětivě usmíval a já přikývla, aniž bych si to uvědomila. Položil mi dlaň na záda a odvedl mě do salonku s biliárovým stolem. Všimla jsem si, že nás následuje žena, s níž před chvílí flirtoval, v doprovodu několika jejích kamarádek. Za nimi šel Griffin se slizkým úšklebkem na rtech.

Kellan se postavil ke mně a pevně sevřel oběma rukama tágo. Griffin rozstřelil, ale ani jednu z koulí netrefil do díry. Kellan se zasmál, naklonil se nad stůl a se suverénním úsměvem šťouchl. Ani on se netrefil a já se pobaveně ušklíbla. Kellan se zadíval na zpomalující koule, pak na mě. Zasmál se, pokrčil rameny a narovnal se. Jeho holka mu položila dlaň na prsa, aby ho utišila, ale on se na ni ani nepodíval.

Když kolem něho vzápětí procházel Griffin, plácl ho do zad a řekl: „Paráda, díky.“

O chvilku později už Griffin zavěšoval do otvoru druhou kouli. Kellan si sedl na stoličku vedle mě. Holka, s níž flirtoval před pódiem, se na něho zadívala, jako by zvažovala, zda si mu má sednout na klín nebo ne. Kellan ji bezděčně palcem pohladil po holé kůži nad kolenem, ostatními prsty jí nadzdvihl kratičkou sukýnku. Oči však nespouštěl od stolu, kde se právě Griffin chystal k dalšímu šťouchu.

Pokusila jsem se jeho nenechavé prsty ignorovat, a tak jsem se raději věnovala hře. „Ty vážně biliár moc neumíš, co?“ usmála jsem se.

Podíval se na mě. „Ne. Díky, že mi to připomínáš.“ Otočil hlavu ke Griffinovi, brunetka mu mezitím vsunula prsty do vlasů nad uchem. „Jsem přesvědčený, že právě proto se mnou Griff tak rád hraje.“ Zasmál se, pak se vesele podíval na svoji brunetku, která se pobaveně zachichotala.

Zašilhala jsem po něm. „Možná, kdyby ses víc soustředil…“ Střelil po mně na oko uraženým pohledem a já se zasmála.

Pak na chvíli podivně zvážněl. Vzápětí se ale znovu zasmál a zakroutil hlavou. „Jo… Možná…“

Odvrátila jsem od něho pohled a zadívala se na Griffina, který mezitím profesionálně schoval další dvě koule. Vážně nehrál špatně. Kellan se znovu zasmál, patrně ho cosi zaujalo. Otočila jsem se k němu. Sledoval mě, jak pozoruji Griffina při hře, na rtech mu poskakoval škodolibý úsměv. „Měla by sis zahrát s vítězem,“ navrhl a rukou, v níž svíral tágo, se zlehka dotkl mého kolena.

Vytřeštila jsem na něho oči. Biliár mi moc nešel… A Kellanovi zjevně taky ne. Vyplašeně jsem se zadívala na Griffina, který se mezi jednotlivými šťouchy pokoušel tágem nadzdvihnout sukni jedné z přítomných dívek. Za žádných okolností se mi nechtělo hrát zrovna s Griffinem. Kellan se hlasitě zasmál, podle výrazu mé tváře musel poznat, co se mi honilo hlavou.

Když Kellan dokončil hru (přesněji dostal na frak a rozhodl se, že už dál hrát nebude), políbil náhle posmutnělou brunetku na tvář. Pak jsme se rozloučili s Jenny, zbytkem kapely i potutelně se usmívající Ritou, a Kellan mě odvezl domů. I když jsem si připadala sama, užila jsem si toho večera překvapivě hodně legrace. I kdybych si jí ale užila sebevíc, nemohla jsem se dočkat, až doma zapnu záznamník a poslechnu si vzkaz od Dennyho.

Nic… Vůbec nic! Zklamaně jsem vzdychla a odšourala se do svého pokoje.

Jelikož se Denny včera večer neozval, rozdmýchal ve mně jeho telefonát následujícího dne pobouření. Hluboce se mi omlouval a neustále opakoval, že toho měl v práci tolik, že se ani nestačil najíst, natož mi zavolat. Podařilo se mu vymyslet několik povedených žertíků, které mě rozesmály a nakonec i udusily můj hněv. O pár večerů později se ale situace opakovala, za dalších pár dní opět.

Jak jsem se tak trápila a dělala si hlavu, nastal čas, abych se zapsala do školy. S Dennym jsme si plánovali, že mě po novém kampusu provede on. Ne snad, že by ho znal lépe než já, kdepak. Chtěli jsme si jen udělat hezký den. Představovali jsme si, že si v neděli vyrazíme na univerzitu, kde mi pomůže vytvořit si rozvrh (Denny byl na rozvrhy machr), omrkneme knihkupectví, podnikneme okružní vycházku po kampusu, všechno promyslíme… Spolu. Jenže Denny byl teď pryč, na bůhvíjak dlouho, takže mi nezbývalo, než si všechno zařídit na vlastní pěst.

Jednou ve středu odpoledne jsem studovala nejrůznější brožurky, katalogy, seznamy seminářů i mapu rozlehlého kampusu, když do kuchyně vešel Kellan. Štvalo mě, že se Denny zase neozval, a tak jsem zlostně zaklela, dramaticky praštila rukama do stolu a všechno smetla na zem. Samozřejmě jsem si v tu chvíli neuvědomovala, že Kellan stojí přímo vedle mě. Jinak bych se tak teatrálně nechovala. Nechtělo se mi zkrátka bloumat po škole a tvářit se jako totální idiot.

Kellan se při pohledu na můj výbuch hněvu zasmál a já se k němu zlostně otočila. „Už se nemůžu dočkat, až to povím Griffinovi.“ Usmál se od ucha k uchu… Na můj vkus si ten okamžik užíval až příliš. Zrudla jsem a v duchu si ihned vybavila Griffinův škodolibý škleb. Super! Zavrčela jsem…

„Začíná ti škola, co?“ kývl bradou na brožurky rozházené po zemi.

Vzdychla jsem a sklonila se k zemi, abych je posbírala. „Jo. A to jsem ještě ani pořádně neviděla kampus. Ani nevím, kde co je.“ Narovnala jsem se a podívala se na Kellana. „Já jenom… Měl tu být Denny, aby mi všechno ukázal.“ Vadilo mi, jak moje slova musela vyznít. Kellan si musel myslet, že bez Dennyho nedokážu fungovat jako každý normální člověk. Čekala mě ale pořádně otravná práce, než si všechno pozjišťuju… Ale měla bych být přece schopná postarat se sama o sebe. Zamračila jsem se. „Už je pryč skoro měsíc.“

Kellan se na mě upřeně zadíval. Příliš upřeně! Odvrátila jsem zrak. „D-Geni hrají na univerzitě docela často.“ Vzhlédla jsem a Kellan se na mě zvláštně usmál. „Znám to tam velmi dobře. Jestli budeš chtít, tak ti to tam ukážu.“

Při pomyšlení, že by mě první den přece jen někdo doprovázel, mi spadl kámen ze srdce. „Ach ano, prosím, jo.“ Chvilku jsem se musela snažit, abych opět nabyla klidného vzezření. „Teda, kdyby ti to nevadilo.“

Věnoval mi další ze svých okouzlujících úsměvů. „Ne, Kiero. Nevadilo by mi to.“

Zvláštní tón jeho hlasu jsem hned pustila z hlavy a dodala jsem: „Zápis je ale už zítra… Myslíš, že bys mě tam mohl vzít? A v neděli si prohlédnout univerzitu?“

Usmál se. „To se mi akorát hodí.“

Následujícího dne mě Kellan dovezl ke škole a doprovodil až na studijní oddělení. Věděl naprosto přesně, kde se nachází. „Kellane! Díky, díky, díky!“

Kellan jen bohorovně mávl rukou. „Za málo.“

„Kdepak, já si toho moc vážím… Akorát nevím, kdy přijdu na řadu, takže na mě nemusíš čekat. Domů se vrátím autobusem.“

Pobaveně se na mě usmál, pak řekl: „Fajn, tak hodně štěstí.“

Stála jsem v rozlehlé místnosti s dalšími nervózními studenty. Dívala jsem se na ruce a přemítala, jaké semináře bych si měla zapsat, dokud ke mně nepřistoupila úřednice a nedoprovodila mě k otevřeným dveřím, které vedly přímo na studijní oddělení.

Kancelář byla teplá a útulná, takže jsem se trochu uvolnila. Stěny lemovaly dvě neuvěřitelně dlouhé skříně nacpané k prasknutí tlustými knihami v pevné vazbě. U okna s výhledem na nádvoří stálo několik skříněk a stůl, to všechno v temně vínové barvě, která perfektně ladila s béžovými stěnami. Všude po místnosti byly rozmístěny květiny. Zdejší zaměstnankyně musely být rozené zahradnice, mně totiž žádná květina nevydržela déle než tři týdny.

Žena sedící za stolem zvedla hlavu a kývla na svou mladou asistentku, aby mě k ní přivedla. Tvářila se dost profesionálně a já si proti ní najednou připadala bezmocná a maličká. V tu chvíli mě zamrzelo, že jsem Kellana poslala domů. Ten by suverénně nakráčel do místnosti, usmál by se na ni a mohl by si s ní dělat, co by jenom chtěl. Změkla by před ním jako máslo… Pocítila jsem náznak žárlivosti. Život musí být strašně jednoduchý, když je člověk tak krásný jako Kellan.

V duchu jsem si jen lítostivě povzdychla, narovnala se a přistoupila k úřednici. Dobře, možná nejsem žádná královna krásy, ale jsem chytrá, a na tomhle místě je důležitější chytrost než krása. Nabídla jsem jí ruku a pokusila si představit, jak by se na mém místě asi choval Denny. „Dobrý den. Jmenuji se Kiera Allenová. Přecházím k vám z jiné školy a chtěla bych se zapsat.“ Usmála jsem se. Tak to šlo docela dobře, pomyslela jsem si.

Oplatila mi úsměv a potřásla mi rukou. „Těší mě, že vás poznávám, Kiero. Vítejte na naší univerzitě. Co bych pro vás mohla udělat?“

Pousmála jsem se a usedla. Zatím to tedy šlo mnohem lépe, než jsem si myslela. Chvíli jsme si povídaly o tom, co všechno jsem dělala na Ohijské univerzitě a jaké předměty bych měla dokončit. Pak jsme se vrhly na rozvrh a prošly si několik otevřených předmětů, z nichž jsme vybraly ty, které se mi hodily nejvíce. Tento semestr mi stačily tři, což bylo naprosto úžasné, protože mi tak zbývalo dost času na učení… a na spánek, protože jsem většinu večerů končila dost pozdě.

Nakonec jsem si tedy zapsala tři bloky. Evropskou literaturu, kde jsme měli probírat klasické velikány, zejména sestry Brönteovy, Jane Austenovou a Dickense. Na tyhle hodiny jsem se vážně těšila. Pak jsem si zvolila makroekonomiku, kterou mi vnutil Denny s tím, že mi může pomoct se studiem. Upozornila jsem ho, že to zvládnu sama, ale on se tou představou doslova nadchl. A nakonec jsem si zvolila psychologii. Tu jsem opravdu chtěla, ale jediný volný seminář, který by se mi hodil do rozvrhu, byl lidská sexualita. Celá rudá jsem si ho tedy zapsala. Sednu si někam dozadu a celý semestr nebudu muset říct jediné slovo, uklidňovala jsem se. A až se Denny vrátí domu, mohl by mi pomoct i s tímhle předmětem…

Když jsem vzápětí vycházela ze studijního oddělení, uviděla jsem ke svému nesmírnému překvapení, že tam stojí Kellan, opírá se ramenem o stěnu a v rukou drží dva kelímky s kávou. Když mě zahlédl, pozdvihl jeden z nich a mrkl na mě. Usmála jsem se a zamířila přímo k němu.

„Co tu děláš?“ zeptala jsem se ho a vděčně přijala nabízené kafe. „Říkala jsem ti přece, že na mě čekat nemusíš.“

„Já vím, ale napadlo mě, že by ti odvoz mohl přijít vhod… Když to budu já.“ Zvedl kelímek ke rtům a upil.

Chvíli jsem na něho jen nevěřícně zírala, pak jsem mu vlepila pusu na tvář. „Díky, Kellane… Za všechno.“

Sklopil pohled a zavrtěl hlavou. „Ale jdi ty…,“ zamručel srdečně. „Pojedeme domů. Cestou mi můžeš říct, jaké semináře sis zapsala.“ Pak hlavu zase zvedl a zazubil se.

Vzpomněla jsem si na svůj budoucí seminář psychologie a ucítila, jak se mi do tváří vlévá horkost. Kellan se zasmál.

V neděli mě pak vzal Kellan na prohlídku kampusu. Překvapilo mě, kolik lidí se tam pohybovalo. Někteří se chystali na návrat do školy, jiní, jako já, si prostor prohlíželi poprvé. Univerzitní kampus byl opravdu rozlehlý. Vlastně mi připomínal spíš nějaké malé městečko než školu. To první, co mi Kellan ukázal, byl malý bar naproti univerzitnímu knihkupectví. Usmála jsem se na něho, překvapeně potřásla hlavou a vešla s ním dovnitř, abychom si dali něco k obědu a malé pivo, než vyrazíme na průzkum kampusu. Pak jsme jen přešli ulici a vešli do knihkupectví, kde jsem sehnala všechny knihy, které jsem potřebovala. Většina jich už byla použitá, takže jsem ušetřila dost peněz, nové totiž byly zatraceně drahé. Když jsem stála ve frontě a podívala se na Kellana, musela jsem se pousmát. Prohlížel si tlustou knihu anatomie a povídal si se dvěma vysokoškolačkami, které se pobaveně chichotaly… Nedá si pokoj, pomyslela jsem si. Pořád musí flirtovat!

Pak jsme už vstoupili do samotného kampusu. Byl nádherný. Mezi udržovanými trávníky se jako žilky rozbíhaly chodníčky k impozantním cihlovým budovám, po celém nádvoří pak rostly třešně. Když na jaře kvetly, musel to být úchvatný pohled. Na trávnících posedávali lidé různého věku i barev pleti a užívali si slunečného dne.

Kellan se na mě usmíval a vedl mě mezi majestátními budovami. Neznal jen jména jednotlivých staveb, věděl dokonce, co se tam učí: Gowenova aula – asijská literatura a politologie, Smithova hala – historie a geografie, Saveryho aula – filozofie, sociologie a ekonomika (tam jsem měla docházet na svou makroekonomiku), Millerova hala – administrativní budova, jediná stavba, kterou jsem už stačila navštívit, Raittova hala – komunikace a dietologie…

Podával mi detailní informace o všem, co se kde nacházelo. Měla jsem s sebou brožurky, ale on se do nich ani nepodíval. Všechno mi vyprávěl zpaměti. Byl tím nejlepším průvodcem, jakého jsem si vůbec dokázala představit! S každou další minutou jsem si stále víc a víc vážila toho, že mi nabídl pomoc. Očividně v kampusu znal každý kámen, což mě překvapovalo, protože jsem z jeho předchozích slov nabyla dojmu, že na univerzitě jen tu a tam hrál s kapelou.

Hlavně jsem mu ale vděčila za to, že jsem mohla po cestičkách a budovách nové univerzity procházet s člověkem, vedle něhož jsem byla prakticky neviditelná. Přitahoval k sobě pozornost jako magnet. Všechny ženy, a dokonce i pár mužů, na něj zcela nepokrytě zírali. Kluci, kteří se na něho nedívali, sledovali dívky, které z něho naopak nespouštěly oči, se zmateným výrazem ve tvářích, jako by vůbec nechápali, co se děje. Obojí mi maximálně vyhovovalo… Jen když se nedívají na mě. Od té doby, co Denny odjel, jsem si připadala osamělá a smutná. Nyní jsme procházeli mezi davy lidí, které jsem neznala a které jsem ani dnes poznat nechtěla, a byla jsem víc než šťastná, že si mě ani trochu nevšímají.

Kellan byl opravdu milým společníkem a celou dobu si se mnou povídal. Tu a tam navázal oční kontakt s některou z dívek, jindy se zas zarytě pokoušel pohled odvrátit. Bylo mi to trochu podezřelé. Nakonec jsme prošli skoro celý kampus a navštívili téměř veškeré budovy. Kellan trval na tom, abychom se podívali do všech hal, kam jsem měla chodit na přednášky, a ukázal mi, které učebny budu pravděpodobně navštěvovat, i jak se tam nejrychleji dostanu.

Užívali jsme si odpoledne v poklidném rytmu a kromě pohledů, které Kellan přitahoval, se nic zvláštního nestalo. Náhle jsme však narazili na osobu, která nás překvapila oba. Zrovna jsme mířili chodbou k učebně, kam jsem měla docházet na hodiny evropské literatury, když se za námi ozvalo: „Ale ne! To mě podrž! Kellan Kyle!“

Na Kellanově tváři se objevil zmatený a rozpačitý výraz. To už k nám ale chodbou pádila drobná pihovatá zrzka. Pak se překvapení v Kellanově očích změnilo v panickou hrůzu a já na chvilku myslela, že uteče. Než ale stačil cokoliv udělat, vrhla se mu drobná dívka kolem krku a začala ho lačně líbat.

Šokovaně jsem zamrkala, najednou byla příjemná pohoda ta tam. Když se zrzka odlepila od Kellanových rtů, vydechla jako v extázi. „Nemůžu uvěřit, že jsi za mnou přišel až do školy.“

Kellan na ni vytřeštil oči a překvapeně pootevřel pusu, ale neřekl nic.

Dívka se pak podívala na mě a zamračila se. „Ach tak, vidím, že nemáš čas.“ Sáhla si do kabelky, vytáhla z ní kousek papíru a propisku. Rychle cosi na papírek napsala a svůdným gestem ho Kellanovi vsunula do přední kapsy. Kellan se lehce zachvěl, v očích se mu objevil podivný výraz.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bezhlavě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.