CARRIE

Stephen King

Copyright © Stephen King, 1973

Published by agreement with the author

and the author’s agents, The Lotts Agency, Ltd.

Motion picture artwork and photography © 2013 Metro-Goldwyn-Mayer

Pictures Inc. and Screen Gems, Inc. All rights reserved.

Translation © Ivan Němeček, 1992

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2013

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7306-564-5 (ePub)

ISBN 978-80-7306-571-3 (mobi)

Tohle je knížka pro Tabby,

která mě do toho dostala –

a pak mě na kauci propustila.

ČÁST PRVNÍ
KRVAVÝ ŽERT

Zpráva z týdeníku Enterprise (Westover, stát Maine) z l9. srpna l966:

KAMENNÝ DÉŠŤ

Několik důvěryhodných osob vypovědělo, že na Carlin Street ve městě Chamberlain se l7. srpna snesl kamenný déšť. Kameny napadaly především na dům paní Margarety Whiteové. Značně poškodily střechu a zničily dva okapy. Škoda se odhaduje asi na dvacet pět dolarů. Paní Whiteová je vdova a žije se svou tříletou dcerkou Cariettou. Bohužel jsme ji nezastihli, aby nám mohla k události podat bližší informace.

Nikoho to doopravdy nepřekvapilo, alespoň ne v podvědomí, kde se rodí divoké myšlenky. Navenek to všechny dívky ve sprchách zaskočilo, rozechvělo, naplnilo studem nebo také prostou radostí, že to ta Whiteovic kráva dostala zase jednou pořádně sežrat. Některé z nich se mohly tvářit překvapeně, ale jejich překvapení bylo pochopitelně pouze líčené. S několika z nich chodila Carrie do třídy už od prvního ročníku a k něčemu podobnému se schylovalo už od samého začátku, zvolna a nenápadně, v souladu se všemi pravidly, podle nichž se řídí lidská přirozenost, s vytrvalostí zřetězených událostí blížících se svému vyvrcholení. Žádná z dívek pochopitelně netušila, že Carrie Whiteová má telekinetické schopnosti.

Na lavici v jedné třídě chamberlainského gymnázia na Barker Street bylo vyškrábáno:

Carrie Whiteová žere hovna.

Šatnou se nesly výkřiky a ozvěny na pozadí temného šumění sprch. Dívky hrály první hodinu volejbal a jejich ranní pot byl lehký a svěží.

Pod proudy teplé vody se kroutily a zase napřimovaly, ječely, cákaly po sobě a podávaly si bílé kousky mýdla. Carrie mezi nimi stála otupěle, žába mezi labutěmi. Byla podsaditá, s uhry na krku, zádech i hýždích a její vlhké vlasy byly dokonale bezbarvé. Tupě a sklíčeně jí plihly po tvářích, jak tam stála s hlavou mírně skloněnou a nechala po sobě stékat vodu. Vypadala jako obětní koza, stálý předmět posměchu, věřící v neuvěřitelné, věčná smolařka. Tím vším také byla. Zoufale a vytrvale si přála, aby na škole byly oddělené sprchy, kde by byl dostatek soukromí, tak jak tomu bylo na školách ve Westoveru a Lewistonu. Tady na ni čuměly. Pořád jen čuměly.

Dívky postupně zavíraly kohoutky sprch, vycházely, strhávaly si barevné koupací čepice, utíraly se, stříkaly na sebe deodoranty a dívaly se na hodiny nade dveřmi. Cvakaly uzávěry podprsenek, nohama vstupovaly do kalhotek. Vzduch byl prosycen párou, a nebýt větráku v rohu, mohly se dívky cítit jako v egyptských lázních. Výkřiky a vřeštění se odrážely od stěn s třeskem a jiskřením kulečníkových koulí po mimořádně silném šťouchu.

„…a Tommy říkal, že to na mně nemůže ani vidět, a já…“

„…jdu se sestrou a jejím mužem. On se rád šťourá v nose, ale to ona taky, takže jsou velice…“

„…po škole sprchu a…“

„…bylo to moc levný, než abych za to vyhazovala prachy, a tak jsme se Cindi…“

Slečna Desjardinová, štíhlá učitelka tělocviku s plochou hrudí, vešla do sprch a bystře se rozhlédla po místnosti. Pak prudce tleskla.

„Na co čekáš, Carrie? Na soudný den? Za pět minut zvoní.“

Zářivě bílé šortky odhalovaly její nijak přehnaně tvarované, nenápadně svalnaté nohy. Na krku měla zavěšenou píšťalku, kterou kdysi vyhrála v univerzitní lukostřelecké soutěži.

Dívky se pohihňávaly a Carrie zvolna vzhlédla, oči zamžené horkem a přívaly vod.

„Ouhau?“

Byl to zvuk vzdáleně podobný žabímu kváknutí a dívky se znovu rozhihňaly. Sue Snellová si strhla ručník z hlavy s obratností kouzelníka, který se pouští do nějakého báječného triku, a začala se spěšně česat. Slečna Desjardinová mávla rukou v rozčileném, netrpělivém gestu a Carrie vystoupila zpod sprchy.

Zavřela kohoutek, sprcha zachrčela a začala kapat.

Dívky si náhle všimly, jak Carrie po noze stéká krev.

Z knihy Exploze stínu: Doložené skutečnosti a specifické závěry vyplývající z případu Carietty Whiteové od Davida R. Congresse (vydalo nakladatelství Tulane University Press, 1981), str. 34:

Při hledání příčin, proč specifické případy telekineze z raného mládí Carietty Whiteové nebyly rozpoznány, se musíme zamyslet nad závěry, které nám ve svém časopisu Telekinesis, v článku Nový pohled na přírodní talent, nabízejí Whiteová se Stearnsem, totiž že schopnost pohybovat předměty pouhou silou vůle se objevuje jen ve chvílích mimořádného duševního vypětí. Toto nadání je skutečně dobře skryto – jak jinak by mohlo zůstat po staletí ponořeno v hlubinách a ukazovat nad hladinou pouze vrchol ledovce ve formě šarlatánství?

Svůj výzkum můžeme v tomto případě opírat pouze o kusé ústní informace, ale i ty indikují u Carrie Whiteové telekinetický potenciál nesmírné velikosti. Velkou tragédií je, že jsme nyní generály po bitvě…

* * *

„Mě-síč-ky!“

Nejdřív zavřeštěla Chris Hargensenová. Její hlas narazil na kachlíkové stěny, odrazil se a narazil znovu. Sue Snellová vyprskla, zachvácena podivným, zlobným pocitem nenávisti smíšené s odporem, podrážděností a lítostí. Carrie vypadala tak pitomě, jak tam tak stála a nevěděla, co se děje. Panebože, člověk by si pomalu myslel, že nikdy…

„Mě-síč-ky!“

To slovo se proměňovalo v popěvek, magické zaklínadlo. Někdo v pozadí (možná to byla znovu Hargensenová, to Sue v té změti ozvěn nedokázala rozpoznat) zaječel: „Dej si vložku!“ Hlas zněl drsně, vyzývavě a bezuzdně.

„Mě-síč-ky, Mě-síč-ky, Mě-síč-ky!“

Carrie stála otupěle uprostřed tvořícího se kruhu a po těle jí stékaly krůpěje vody. Stála jako odevzdaný vůl, vědoma si toho, že posměch patří jí (jako vždycky), neurčitě zmatená, ale nepřekvapená.

S prvními temnými kapkami menstruační krve, které se rozprskly o dlaždice, pocítila Sue vzrůstající odpor.

„Proboha, Carrie, vždyť ty menstruuješ!“ vykřikla. „Umej se!“

„Ouhau?“

Nechápavě se rozhlédla kolem sebe. Vlasy přilepené k hlavě připomínaly helmu. Na jednom rameni měla ostrůvek akné. V šestnáctiletých očích se zračil prchavý záchvěv křivdy.

„Ona si myslí, že vložky jsou na stírání rtěnky,“ vykřikla náhle Ruth Goganová škodolibě a vzápětí propukla v nevázaný smích. Na tenhle výkřik si Sue později vzpomněla a zařadila jej do celkového obrazu, ale v dané chvíli to byl jen jeden z nesmyslných zvuků v nastalém zmatku. Šestnáct? Přemýšlela. Přece musí vědět, co se děje, přece…

Dalších pár kapek krve. Carrie stále mžourala na své spolužačky v němém úžasu.

Helen Shyresová se odvrátila a v posměšném gestu zdvihla oči ke stropu.

„Vždyť krvácíš!“ vyjekla Sue zuřivě. „Krvácíš, ty rozteklá krávo!“

Carrie sklopila oči.

Vykřikla.

Výkřik ostře zazněl zvlhlou šatnou.

Náhle jí na prsa narazila vložka a vzápětí s plesknutím dopadla k jejím nohám. Savá bavlna rychle nasákla krví.

Vzápětí se ozval znechucený, opovržlivý a vyděšený smích, který bodal svou ošklivostí, a dívky bombardovaly Carrie vložkami a papírovými kapesníčky, které vytáhly částečně ze svých kabelek, částečně z rozbité lékárničky na zdi. Snášely se na ni jako sníh, provázeny popěvkem: „Dej si vložku, dej si vložku, dej si…“

Sue házela také, házela a prozpěvovala s ostatními, aniž zcela jasně chápala, co dělá – na mysl jí přišla kouzelná formulka, která se jí v hlavě rozsvítila jako neon: Na tom přece není nic špatného, na tom přece není nic špatného, na tom přece… Formulka stále útěšně zářila, když Carrie náhle začala výt a couvat, mávat rukama, vrčet a podivně hudrovat.

Dívky se zarazily, když si uvědomily, že došlo k rozštěpení a následnému výbuchu. Byla to chvíle, v níž si některé z nich uvědomily, jak jsou celou situací překvapeny. Náhle se jim vybavila všechna ta léta, léta zlomyslností prováděných na táborech křesťanské mládeže, pojďte, nacpeme Carrie něco do postele, a našla jsem Carriein milostnej dopis Bobbymu Pickettovi, opíšem ho a rozdáme a schováme jí kalhotky a dáme jí do boty hada a znovu ji vyčadíme a ještě jednou… A Carrie se tvrdošíjně zúčastňovala cyklistických výletů, jeden rok známá pod přezdívkou Jelito a další Kisna, vždycky páchnoucí potem a neschopná dohonit ostatní; zadek věčně poškrábaný od škumpy, jak chodila močit do křoví, a každý to viděl (hele, nesvrbí tě prdel?); a Billy Preston jí napatlal vlasy burákovým máslem, když usnula ve studovně; nesčetné štípance a nohy nastavené na školních chodbách, učebnice smetené z lavice, sprosté obrázky nastrkané do kabelky; Carrie na církevním pikniku pokleká nemotorně k modlitbě a šev na její staré madrasové sukni praská u zipu se zvukem připomínajícím pád obrovského větrolamu; Carrie věčně míjející míč, dokonce i při kopané; Carrie při hodině moderního tance ve druhém ročníku padá na obličej a vyráží si zub, nabíhá do sítě při volejbalu; Carrie s podkolenkami, které jsou věčně shrnuté, shrnující se nebo zralé na shrnutí; Carrie se skvrnami potu v podpaží blůzky; a Chris Hargensenová jí volá po vyučování z Kellyho hospody, jestli ví, jak se řekne prasečí prdel jedním slovem; no přece C-A-R-R-I-E! A najednou to všechno vyvrcholilo. Konečné nasrání, odpor, kýžená exkomunikace. Exploze.

Carrie ucouvla a znovu zavyla do nového ticha, tlustými předloktími si zakryla obličej, vložka jí trčela z houští rozkroku.

Dívky ji pozorovaly s vítězoslavně planoucíma očima.

Carrie se pozadu stáhla do jedné ze čtyř velkých sprchových kójí a zvolna se sesula do sedu. Ztěžka a bezmocně zachrčela. Zvrácené oči s vlhkými bělmy připomínaly oči vepře před porážkou.

Sue řekla váhavě: „Myslím, že je to poprvé, co vůbec…“

Vtom se prudce otevřely dveře a dovnitř se vřítila slečna Desjardinová, aby se podívala, co se děje.

Z knihy Exploze stínu (str. 41):

Lékaři i psychologové zabývající se případem Carrie Whiteové se shodují v tom, že dívčino mimořádně pozdní a traumatické zahájení menstruačního cyklu mohlo být spouštěcím mechanismem jejího skrytého nadání.

Zdá se neuvěřitelné, že v roce 1979 nevěděla Carrie nic o ženském měsíčním cyklu. Stejně neuvěřitelná se jeví skutečnost, že matka do dceřiných sedmnácti let nevyhledala gynekologa, aby se s ním poradila o dceřině poruše.

Fakta hovoří jasně. Ve chvíli, kdy si Carrie Whiteová uvědomila, že krvácí z vaginy, neměla ponětí, o co jde. O menstruačním cyklu nevěděla zhola nic.

Jedna z jejích spolužaček, Ruth Goganová, vypovídá, jak rok před touto událostí přišla do dívčí šatny a uviděla Carrie, jak si vložkou otírá rtěnku. Tehdy slečna Goganová řekla: „Co to proboha děláš?“ A slečna Whiteová odpověděla: „To dělám něco špatně?“ Slečna Goganová tehdy odpověděla: „No jasně, samozřejmě děláš něco špatně.“ Ruth Goganová o této příhodě zpravila několik svých přítelkyň (později uvedla, že jí to připadalo „tak nějak zábavné“), a pokud se následně snažil někdo Carrie vysvětlit účel předmětu, který používá při líčení a odličování, brala toto vysvětlení jako další pokus vystřelit si z ní a stávala se stále ostražitější…

Když se dívky rozešly na druhou hodinu a když umlkl zvonek (několik jich nenápadně vyklouzlo ze dveří, než si slečna Desjardinová začala poznamenávat jména), slečna Desjardinová zvolila taktiku obvyklou při podobných hysterických scénách: dala Carrie pár facek. Asi by nepřiznala, jaké z toho měla potěšení, a určitě by odmítla tvrzení, že Carrie považuje za tlustou a ufňukanou bečku sádla. Jako kantorka, která učila první rok, stále věřila tomu, že všechny děti jsou dobré.

Carrie se na učitelku podívala, tvář stále staženou, mimické svaly v pohybu.

„S-s-slečno D-D-Des-D“

„Zvedni se,“ řekla učitelka netrpělivě. „Vstaň a vzpamatuj se.“

„Vykrvácím k smrti!“ vykřikla Carrie a jednou tápající rukou chňapla slečnu Desjardinovou za bělostné šortky. Na látce se objevil krvavý otisk.

„Já… ty…“ Učitelka tělocviku zkřivila ústa v znechuceném úšklebku, prudce uchopila mátožnou Carrie a trhnutím ji postavila na nohy. „Jdi tamhle!“

Carrie se potácela mezi sprchami a zdí, na níž visela levná lékárnička, zhroucená; prsa povislá k podlaze, ruce bezvládně svěšené. Vypadala jako opice. Její oči vyzařovaly prázdnotu.

„A teď,“ procedila ledově skrz zuby slečna Desjardinová, „si vezmi jednu vložku… žádnou minci nepotřebuješ, automat je stejně rozbitý… vyndej jednu a… sakra, tak vyndáš ji? Děláš, jako bys ještě nikdy nemenstruovala.“

„Nemenstruovala?“ řekla Carrie.

Její výraz naprosté nechápavosti byl příliš nelíčený, příliš hloupý a plný hrůzné beznaděje, než aby se dal pominout nebo odmítnout. Do mysli Rity Desjardinové se vloudilo temné tušení. Bylo to neuvěřitelné, to přece nemohla být pravda. Ona sama začala menstruovat krátce po jedenáctých narozeninách. Tehdy se postavila nahoru na schodiště a vzrušeně křičela: „Mami, já už to dostala!“

„Carrie?“ řekla a vykročila k dívce. „Carrie?“

Carrie ucukla. V tom okamžiku spadl s ohlušujícím rachotem stojan s baseballovými pálkami. Rozkutálely se do všech stran a tělocvikářka musela uskočit.

„Carrie, to je tvá první perioda?“

Jakmile si tu myšlenku připustila, bylo zbytečné se ptát. Krev byla tmavá a vytékala s úpornou vytrvalostí. Carrie měla potřísněné obě nohy, jako by se byla brodila potoky krve.

„To bolí,“ naříkala. „Břicho…“

„To přejde,“ řekla slečna Desjardinová. Zápolila s rozpornými pocity lítosti a studu. „Musíš… ehm… zastavit to krvácení. Musíš…“

Náhle se jim zablesklo nad hlavami a žárovka se rozprskla a zhasla. Slečna Desjardinová překvapeně vyjekla a napadlo ji,

(tenhle zatracený barák je na spadnutí)

že takovéhle věci se kolem Carrie stávají, když je rozčilená z toho, jak ji smůla pronásleduje na každém kroku. Téměř okamžitě však tu myšlenku odvrhla. Z rozbité lékárničky vyndala vložku a vybalila ji z papírového obalu.

„Podívej,“ řekla, „asi takhle.“

Z knihy Exploze stínu (str. 54):

Matka Carrie Whiteové, Margaret Whiteová, porodila svou dceru 21. září 1963 za okolností, jež se nedají označit jinak než jako bizarní. Při důkladném studiu případu Carrie Whiteové převládne v člověku jediný pocit: Carrie je produktem rodiny stejně podivné, jako jsou všechny, o něž se kdy začne zajímat veřejnost.

Již dříve bylo zjištěno, že Ralph White zemřel v únoru 1963, když na něj při práci na stavbě domu v Portlandu spadla z ramena jeřábu uvolněná traverza. Paní Whiteová žila od té doby sama v předměstském bungalovu ve městě Chamberlain.

Díky své téměř fanatické fundamentalistické víře neměla paní Whiteová žádné přátele, kteří by ji po manželově úmrtí navštěvovali. Když za sedm měsíců nastoupila do práce, byla stále sama.

Dne 21. září asi v půl druhé odpoledne uslyšeli sousedé z Carlin Street z Whiteova bungalovu výkřiky. Policii však až do šesté hodiny nikdo nezavolal. K vysvětlení této časové prodlevy se nabízejí dvě dosti nechutné možnosti: buď nechtěli být sousedé paní Whiteové zataženi do policejního vyšetřování, nebo byla jejich nechuť k ní tak silná, že zaujali vyčkávací stanovisko. Paní Georgia McLaughlinová, jediná ze tří žijících obyvatel, s níž jsem měl možnost mluvit, vypověděla, že nevolala policii, protože si myslela, že výkřiky jsou součástí nějakého „náboženského běsnění“.

Když konečně v šest hodin dvacet dvě minuty dorazila policie, výkřiky už se ozývaly jen sporadicky. Paní Whiteovou našli nahoře v její ložnici a vyšetřující důstojník Thomas G. Mearton si nejdříve myslel, že se stala obětí násilného přepadení. Postel byla nasáklá krví a na podlaze ležel řeznický nůž. Pak si teprve policista všiml dítěte, které bylo stále částečně zabalené v placentě a leželo paní Whiteové na prsou. Zjevně odřízla pupeční šňůru nožem.

Hypotéza, že paní Margaret Whiteová nevěděla o tom, že je těhotná, nebo že dokonce nevěděla, co to slovo znamená, se vzpěčuje lidské představivosti i rozumu. Badatelé jako J. W. Bankson a George Fielding přišli nedávno s přijatelnější hypotézou, že paní Whiteová tento pojem, pro ni neodvolatelně spojený s „hříchem“ pohlavního styku, naprosto vypudila ze své mysli. Zřejmě zcela odmítala uvěřit, že by se jí taková věc mohla vůbec stát.

Máme k dispozici alespoň tři dopisy přítelkyni v Kenoshi ve státě Wisconsin, které přesvědčivě dokazují, že si paní Whiteová od pátého měsíce myslela, že má „rakovinu ženských orgánů“ a brzy bude následovat svého manžela do nebe…

Když za čtvrt hodiny nato vedla slečna Desjardinová Carrie do kanceláře, chodby byly milosrdně prázdné. Vyučovací hodiny se odbývaly za zavřenými dveřmi.

Carrie konečně přestala naříkat, ale plakala stále dál. Tělocvikářka nakonec musela sama Carrie ošetřit, omýt ji vlhkými papírovými ubrousky a navléct ji do obyčejných bavlněných kalhotek.

Dvakrát se jí pokusila vysvětlit samozřejmou realitu menstruace, ale Carrie si zakryla uši rukama a plakala dál.

Pan Morton, zástupce ředitele, byl zrovna dobře nažhavený, když vstoupily. Billy deLois a Henry Trennant na něho poulili oči v očekávání trestu za zničení prvního dílu učebnice francouzštiny.

„Pojďte dál,“ řekl pan Morton úsečně. „Jen pojďte dál.“ Přes učitelčino rameno se podíval na chlapce, kteří upírali pohledy na krvavý otisk na jejích šortkách.

„Na co tak koukáte?“

„Na tu krev,“ řekl Henry a netečně se usmál.

„Dvě hodiny po škole,“ vyštěkl pan Morton. Podíval se na krvavý otisk a zamrkal.

Zavřel za oběma žáky dveře a začal se přehrabovat v horní zásuvce kartotéky ve snaze najít protokol o úrazu.

„Tak copak je, ehm…“

„Carrie,“ napověděla mu učitelka. „Carrie Whiteová.“

Pan Morton konečně našel příslušný formulář. Byla na něm velká skvrna od kávy.

„To nebudeme potřebovat, pane Mortone,“ řekla slečna Desjardinová.

„Zase ta trampolína, předpokládám. Musí se prostě… Cože nebudeme potřebovat?“

„Ten formulář. Ale myslím, že bychom měli Carrie na zbytek vyučování uvolnit. Má za sebou dost nepříjemný zážitek.“

Zástupce sice zachytil signál učitelčiných očí, ale nedokázal si jej vysvětlit.

„Ano, dobře, když říkáte. Dobře. Výborně.“ Morton nacpal formulář zpátky do zásuvky, prudce ji zavřel, přiskřípl si palec a zaklel. Zmužile doběhl ke dveřím, rozrazil je, zahleděl se na Billyho s Henrym a zavolal: „Paní Fishová, můžete nám přinést propouštěcí pásku, prosím? Na jméno Carrie Wrightová.“

„Whiteová,“ řekla slečna Desjardinová.

„Whiteová,“ souhlasil Morton.

Billy deLois se potutelně zahihňal.

„Celý týden po škole!“ vyštěkl Morton. Pod nehtem palce se mu dělala stinka. Cítil palčivou bolest. Carrie nepřestávala monotónně plakat.

Slečna Fishová přinesla žlutou propouštěcí pásku a Morton na ni naškrábal stříbrným perem své iniciály, trhaje sebou pod tlakem bolesti zraněného palce.

„Nepotřebuješ odvézt, Cassie?“ zeptal se. „Můžeme ti zavolat taxíka, jestli chceš.“

Zavrtěla hlavou. Zástupce si s odporem všiml, že se jí u nosu udělala velká zelená bublina. Podíval se přes její hlavu na slečnu Desjardinovou.

„Nic to není,“ řekla tělocvikářka. „Musí dojít jen do Carlin Street. Čerstvý vzduch jí udělá dobře.“

Morton podal dívce žlutou pásku. „Už můžeš jít, Cassie,“ řekl velkodušně.

„Takhle já se nejmenuju!“ zařvala znenadání.

Morton sebou trhl a slečna Desjardinová nadskočila, jako by ji někdo zezadu udeřil. Těžký keramický popelník na Mortonově psacím stole (byl na něm Rodinův Myslitel, natočený ke žlábku na odkládání cigarety) se najednou překotil a spadl na koberec, jako by se chtěl schovat před jejím výkřikem. Nedopalky cigaret a zbytky tabáku z Mortonovy dýmky se rozsypaly po světlezeleném nylonovém koberci.

„Poslyš,“ řekl Morton ve snaze působit přísně. „Já vím, že jsi rozrušená, ale to ještě neznamená, že budu trpět…“

„Prosím,“ řekla slečna Desjardinová tiše.

Morton na ni mrkl a krátce přikývl. Při disciplinárních úkonech, které byly hlavní náplní jeho práce zástupce ředitele, se pokoušel působit mile jako John Wayne, ale příliš se mu to nedařilo. Ve školním výboru (obvykle se sešel na vánoční večeři, rodičovském sdružení nebo na schůzích Americké legie, kde rozdával řády ředitel Henry Grayle) mu obvykle přezdívali „Pomilováníhodný Mort“. Studenti se spíše přikláněli k pojmenování „Ten šílenej buzerant z kanceláře“. Protože však na schůzích rodičovského sdružení či městské rady zřídkakdy dovolovali promluvit studentům, jako byli Henry Trennant a Billy deLois, byla známější přezdívka, jíž ho počastoval školní výbor.

Pomilováníhodný Mort si tajně hýčkal svůj pochroumaný palec. Usmál se na Carrie a řekl: „Tak tedy jdi, jestli chceš, Wrightová. Nebo chceš ještě posedět a trochu se sebrat?“

„Půjdu,“ zamumlala a prohrábla si vlasy. Pak vstala a podívala se na slečnu Desjardinovou doširoka otevřenýma očima potemnělýma poznáním. „Smály se mi. A házely po mně věci. Vždycky se mi smějou.“

Desjardinová se na ni jen bezmocně podívala.

Carrie odešla.

Na chvíli se rozhostilo ticho; Morton a Desjardinová hleděli za ní. Pak si Morton rozpačitě odkašlal, opatrně si dřepl a začal zametat smetí ze spadlého popelníku.

„Co to všechno mělo znamenat?“

Učitelka vzdychla a s odporem se podívala na usychající skvrnu na svých šortkách. „Dostala menstruaci. Svou první menstruaci. Ve sprchách.“

Morton si znovu odkašlal a lehce se začervenal. List papíru, jímž zametal, se začal pohybovat ještě rychleji.

„Není tak trochu, ehm…“

„Stará na první menstruaci? Ano, to je. Proto to pro ni bylo tak traumatické. Ačkoliv nechápu, proč její matka…“ Myšlenka se přetrhla, dočasně zapomenuta.

„Asi jsem si s tím moc dobře neporadila, Morty, ale nechápala jsem, o co jde. Myslela si, že vykrvácí k smrti.“

Přísně se na ni zahleděl.

„Nevěřím, že ještě před půlhodinou nevěděla o něčem takovém, jako je menstruace.“

„Podejte mi tamhleten smetáček, slečno Desjardinová. Ano, ten.“

Podala mu smetáček s nápisem Domácí potřeby Chamberlain vás NIKDY nenechají ve štychu na rukojeti. Morton začal nametat smetí na papír.

„Ještě tu něco zbyde na vysavač, řekl bych. Tyhle vysoké koberce jsou svinstvo. Myslel jsem, že jsem popelník nepoložil až na samý okraj stolu. Je to někdy podivné, jak věci padají.“

Udeřil se hlavou o stůl a prudce se posadil.

„Nemohu uvěřit tomu, že dívka na této nebo jiné střední škole může absolvovat tři roky, aniž by byla obeznámena s faktem menstruace, slečno Desjardinová.“

„Já už tomu vůbec nerozumím,“ řekla. „Ale jedině tak si dokážu vysvětlit její reakci. Ona byla vždycky takový obětní beránek.“

„Hm.“ Vysypal popel a nedopalky do odpadkového koše a oprášil si ruce. „Myslím, že už to mám. Whiteová. Dcera Margaret Whiteové. Musí to být ona. V tom případě by se tomu dalo uvěřit.“ Posadil se za psací stůl a omluvně se usmál. „Je jich na mě moc. Po pěti letech člověku začnou splývat. Říkáte chlapcům jmény jejich bratrů a podobně. Je to těžké.“

„To jistě.“

„Počkejte, až budete učit dvacet let jako já,“ dodal zasmušile a podíval se na poraněný palec. „Některé děti jsou vám povědomé, až pak zjistíte, že jste učila jejich tátu, když jste nastoupila do školy. Margaret Whiteová sem chodila ještě předtím, než jsem přišel já, a za to jsem osudu hluboce vděčný. Řekla paní Bicentové, dej jí Bůh lehké spočinutí, že Pán pro ni drží jedno zvláštní hořící křeslo v pekle, protože dětem přednášela základy Darwinovy evoluční teorie. Byla dvakrát kázeňsky trestána – jednou za to, že zmlátila spolužačku kabelkou. Pověst praví, že ji viděla kouřit, a proto se na ni vrhla. Zvláštní náboženské názory. Velmi zvláštní.“ Mortona náhle opustil výraz Johna Waynea. „A ty ostatní holky. Opravdu se jí smály?“

„Bylo to ještě horší. Ječely a házely po ní vložky, když jsem tam přišla. Házely je jak… jak buráky.“

„Achich ouvej.“ John Wayne se definitivně vytratil. Pan Morton znachověl. „Máte jejich jména?“

„Ano. Všech ne, ale některé z nich nám ty ostatní možná ještě rády prozradí. Vůdcem smečky byla Christine Hargensenová… jako obvykle.“

„Chris s tím svým věčným kastováním spolužáků,“ zabručel Morton.

„Ano. Tina Blakeová, Rachel Spiesová, Helen Shyresová, Donna Thibodeauová a její sestra Mary Lila Grace, Jessica Upshawová. A Sue Snellová.“ Učitelka svraštila obočí. „Od Sue by člověk něco podobného nečekal. Nikdy nebyla typ na takovouhle… lumpárnu.“

„Mluvila jste s těmi dívkami?“

Slečna Desjardinová si nešťasně odkašlala. „Hnala jsem je odtamtud. Byla jsem příliš zmatená. A Carrie měla hysterický záchvat.“

„Hm.“ Podíval se na špičky prstů. „A máte v úmyslu si s nimi promluvit?“

„Ano.“ Ale znělo to váhavě.

„Dozvím se něco o…“

„Snad ano,“ řekla rozmrzele. „Já se dívám kolem sebe, víte? Já chápu, jak těm holkám bylo. Celou dobu jsem cítila potřebu s ní pořádně zatřást. Třeba je to nějaký instinkt, že ženské vrčí na menstruující, já nevím. Pořád před sebou vidím Sue Snellovou a ten její výraz.“

„Hm,“ zopakoval pan Morton moudře. Nerozuměl ženám a neměl chuť vybavovat se s nimi o menstruaci.

„Pohovořím si s nimi zítra,“ slíbila a vstala. „Člověk jim musí na jednu stranu vynadat, ale na druhé straně je zase musí povzbudit.“

„Dobrá. Nechť je trest přiměřený zločinu. A pokud byste cítila, že byste měla některé z nich poslat… ke mně, klidně můžete.“

„Jistě,“ řekla mírně. „Mimochodem, když jsem se ji snažila uklidnit, praskla žárovka. To mi dodalo.“

„Pošlu na to školníka,“ slíbil. „A díky za vaši snahu, slečno Desjardinová. Řekla byste slečně Fishové, ať mi sem pošle Billyho s Henrym?“

„Jistě,“ řekla a odešla.

Zástupce se zaklonil a přemýšlel o celé věci. Když dovnitř vešli Billy deLois a Henry Trennant, ti příšerní syčáci, šťastně se na ně zamračil a nachystal si ostrý tón.

Jak často říkával Hanku Grayleovi, slupl je k svačině.

Nápis vyškrábaný na lavici chamberlainské střední školy:

Růže a fialka, dvě kvítka vonná,

a Carrie Whiteová, ta žere hovna.

Šla po Ewen Avenue a na světelné křižovatce zabočila za roh na Carlin Street. Měla skloněnou hlavu a pokoušela se na nic nemyslet. Ve vlnách je přepadaly křeče, takže zpomalovala a zrychlovala jako auto s rozbitým karburátorem. Upřela oči na chodník. V cementu se třpytily křemeny. Deštěm napůl smytá vystupovala přízračně z chodníku křídová mřížka dětské hry Nebe, peklo, ráj. Rozšlápnuté žvýkačky. Kousky staniolu a obaly od levných bonbonů. Všechny ji nenávidí a nenávidět nepřestanou. Nikdy se té nenávisti nenabaží. Z jedné škvíry trčel cent. Nakopla jej. Jen si představ Chris Hargensenovou celou zkrvavenou a prosící o slitování. A krysy jí běhají po obličeji. Ano. Ano. To by bylo skvělé. Psí lejno s otiskem boty uprostřed. Zčernalé papírové kornouty, do nichž se nějaké dítě strefovalo kameny. Vajgly. Rozsekat jí hlavu šutrem. Balvanem. Všem jim rozsekat ty jejich palice. Ano. Ano.

(snad bude Spasitel mírný a hodný)

Ano. Tak by to bylo nejlepší pro mámu i pro ni. Nemusela by každý den rok co rok chodit mezi vlky, na karneval posměváčků, vtipálků, popichovačů a smíšků. Neříkala snad máma, že nastane Soudný den

(jméno hvězdy bude Pelyněk a ony budou zmrskány důtkami)

a anděl s mečem?

Kdyby k tomu došlo už dneska a Ježíš by nepřišel s jehňátkem a pastýřskou holí, ale v každé ruce s balvanem, jímž by rozdrtil všechny posměváčky, vykořenil zlo, jež by ve výkřicích zaniklo – strašlivý Ježíš krve a spravedlnosti.

A kdyby tak mohla být jeho mečem a jeho paží.

Pokusila se vzpamatovat. Stokrát zkoušela nenápadně se vzepřít matce, vymazat ten prokletý rudý kruh, který kolem ní namalovali prvního dne, kdy opustila bezpečné prostředí domku na Carlin Street a vydala se s biblí v podpaží do gymnázia na Barker Street. Ten den měla dosud v paměti – jejich pohledy a náhlé ticho, když před obědem ve školní jídelně zaklekla k modlitbě. Tehdy vypukl ten smích, jehož ozvěna se nesla celými třemi lety.

Červený kruh byl jako krev – mohli jste jej stírat a stírat a stírat a stále tam byl, nesmazatelný, nečistý. Už si nikdy neklekla na veřejnosti, ale matce se s tím nikdy nesvěřila. Původní vzpomínka však stále přetrvávala – v ní i v nich. Těžce si vymohla na matce, aby mohla jet na letní tábor křesťanské mládeže, na který si sama vydělala šitím. Matka chmurně prohlásila, že se její dcera dopouští hříchu, neboť na táboře budou metodisté a baptisté a kongregacionalisté a Carrie se ocitne na šikmé ploše. Matka jí také zakázala koupání. A přestože se koupala a smála, když ji potápěly (až nemohla popadnout dech, ale ony ji stále potápěly, dokud nezpanikařila a nezačala křičet), a pokoušela se účastnit táborových aktivit, stala se „stará pámbíčkářka Carrie“ terčem tisíce žertíků a musela odjet o týden dřív. Měla ještě oči zarudlé a vpadlé od pláče, když si ji na nádraží vyzvedla matka a zamračeně jí sdělila, že si vzpomínky na své mrskání musí podržet v paměti jako důkaz, že máma to věděla, máma měla pravdu a jediná naděje na bezpečí a spásu spočívá uvnitř rudého kruhu. „Neboť úzká jest brána nebeská,“ prohlásila matka v taxíku a doma zavřela Carrie na šest hodin do komory.

Matka jí pochopitelně zakazovala sprchovat se s ostatními dívkami; Carrie si však toaletní potřeby ukryla ve školní skříňce a sprchovala se stejně, účastnila se onoho obnažovacího rituálu (pro ni tak ostudného a trapného) v naději, že kruh kolem ní trochu vybledne, aspoň trošičku.

(ale ať už je to proboha dneska)

Pětiletý Tommy Erbter jel na kole po druhé straně ulice. Byl to malý, zlomyslně vyhlížející chlapec na dětském kole značky Schwinn s jasně červenými terénními plášti. Broukal si nějaký popěvek. Když uviděl Carrie, zbystřil a vyplázl na ni jazyk.

„Nazdar prďoško! Těbůh pámbíčkářko!“

Carrie se na něj podívala a náhle se v ní vzedmul hněv. Kolo se na terénních pláštích zakymácelo a převrhlo se. Tommy zaječel. Kolo leželo na něm. Carrie se usmála a šla dál. Tommyho nářek jí zněl v uších sladce jako rajská hudba.

Kdyby jen něco podobného dokázala kdykoliv, kdy by se jí zamanulo.

(právě se jí to povedlo)

Sedm domků před domovem se zastavila a zahleděla do prázdna. Za ní nasedal na kolo ubrečený Tommy a mnul si odřené koleno. Něco za ní křičel, ale nevšímala si ho. Byla zvyklá na pokřiky jiných expertů.

Myslela si:

(spadni z toho kola, parchante, srazím tě z něj, až si rozbiješ tu svou hnusnou palici)

A něco se stalo.

V jejím mozku se něco… něco… hledala správné slovo.

Pohnulo. To nebylo úplně přesné, ale bylo to velmi blízko. Došlo u ní k nějakému zvláštnímu mentálnímu posunu, k jakémusi ohybu myšlení – jako když ohnete činku. To zase nebylo přesné, ale nedokázala to jinak vyjádřit. Ohnutí bez vynaložení úsilí. Silou dětského svalu.

Posun.

Náhle prudce upřela zrak na velké panoramatické okno paní Yorratyové. Pomyslela si:

(ať se okno tý starý blbý ucouraný krávy vysype)

Nic. Panoramatické okno paní Yorratyové dál jasně zářilo do čerstvého ranního oparu. Carrie projela žaludkem další křeč. Vykročila na cestu.

Ale…

To světlo. A ten popelník. Nesmí zapomenout na popelník.

Ohlédla se

(ta stará svině nenávidí mou mámu)

přes rameno. Znovu se jí zazdálo, že se jí v mysli něco pohnulo… ale jenom slabounce. Tok jejích myšlenek se náhle zachvěl, jako by právě plynul přes pramen vyvěrající odkudsi ze dna.

Zdálo se jí, že panoramatické okno prasklo. Nic víc. Mohl ji klamat zrak. Mohl.

Začala pociťovat únavu a zmatek a rozbolela ji hlava. Pálily ji oči, jako by právě přečetla celou Apokalypsu.

Dál kráčela k bílému domku s modrými okenicemi. Zavířil v ní známý smíšený pocit nenávisti, lásky a hrůzy. Po západní stěně bungalovu se pnul břečťan (vždycky ho nazývaly bungalov, protože White house jim připadal jako politický vtip a matka říkala, že politici jsou lumpové a hříšníci, kteří nakonec odevzdají zemi rudým neznabohům, jež postaví všechny věřící – dokonce i katolíky – ke zdi), a ten břečťan působil malebně a ona věděla, že tak působí, ale někdy jej stejně nenáviděla. Někdy, jako třeba v tuto chvíli, působil břečťan jako směšná obří ruka protkaná velkými žilami, která vyrostla ze země, aby sevřela domek. Carrie se dovlekla ke stavení.

No jistě, byly tu ještě ty kameny.

Znovu se zastavila a tupě zamžourala do denního světla. Ty kameny. Matka o tom nikdy nemluvila; Carrie ani nevěděla, zda se matka na ten kamenný déšť ještě vůbec pamatuje. Bylo překvapivé, že si na něj vzpomínala ona sama. Byla tehdy ještě hrozně malá. Kolik jí mohlo být? Tři? Čtyři? Malé děvčátko v bílém župánku. A náhle se snesl ten kamenný déšť. Vzpomínka byla náhle jasná a ostrá. Jako by celý ten čas jen čekala ukrytá pod povrchem na nějakou mentální pubertu.

A ta se dostavila možná dnes.

Z knihy Carrie: Temný úsvit telekineze (časopis Esquire, 12. září 1980) od Jacka Gavera:

Estelle Horanová žije na sandiegském předměstí Parrish dvanáct let a navenek je to typická kalifornská panička. Nosí potištěné šaty jasných barev a dožluta zbarvené brýle; má světlé vlasy s tmavým melírem, jezdí malým kaštanovým volkswagenem se známou žlutou samolepkou smajlíka na uzávěru nádrže a zelenou ekologickou samolepkou na zadním okénku. Její manžel je úředníkem v parrishské pobočce Bank of America; její syn s dcerou jsou kvalifikovaní, dohněda opálení jihokalifornští plážoví povaleči. Na malé, dobře udržované zahrádce roste hibachi a zvonkohra na dveřích hraje úryvek z refrénu „Hey, Jude“.

Ale paní Horanová v sobě stále nosí kousek Nové Anglie, a když mluví o Carrie Whiteové, má v obličeji podivný stísněný výraz, který upomíná spíše na arkhamského Lovecrafta než na jihokalifornského Kerouaca.

„Jistěže byla divná,“ říká mi Estelle Horanová a zapaluje si druhou cigaretu Virginia Slim vzápětí poté, co v popelníku udusila první. „Celá ta rodina byla divná. Ralph byl stavební dělník a lidé z ulice o něm říkali, že s sebou do práce denně nosí bibli a osmatřicítku. Bibli si bral ke kávě i k obědu. Osmatřicítku měl pro případ, že by v práci potkal Antikrista. Na tu bibli si sama vzpomínám. A ten revolver… kdo ví? Ralph byl velký chlap s olivovou pletí, který chodil pořád ostříhaný na ježka. Vždycky mi připadal odporný. A nikdy se mu nebylo možné podívat do očí. Byly pronikavé, jako by žhnuly. Když ho člověk měl potkat na ulici, radši přešel na druhou stranu. Nikdo by se neodvážil byť zezadu vypláznout na něho jazyk. Tak strašidelně na lidi působil.“

Estelle se odmlčí a vyfoukne oblak cigaretového kouře k falešným stropním trámům z červeného dřeva. Žije na Carlin Street od svých dvaceti a dojíždí denně na přednášky do Lewinovy obchodní koleje v Mottonu. Na příhodu s kameny si vzpomíná velice jasně.

„Jsou chvíle,“ říká, „kdy přemýšlím, jestli jsem to mohla způsobit já. Sousedíme spolu zahrádkami za domy a paní Whiteová vysadila živý plot, ale ten ještě nedorostl. Tucetkrát volala mé matce kvůli mým plavkám, v nichž jsem chodila po zahrádce. Byly naprosto slušné – podle dnešních měřítek velmi cudné – nic než prosté jednodílné Jantzenovy plavky. A paní Whiteová si vedla pořád svou, jakou mravní újmu to může způsobit jejímu dítěti. Moje matka… víte, pokoušela se být zdvořilá, ale když ona je příliš temperamentní. Nevím, čím ji Margaret Whiteová nakonec vytočila – nejspíš mě nazvala babylonskou kurvou –, ale matka jí řekla, že naše zahrádka je naše zahrádka a že si na ní můžu vyjít třeba nahá a tancovat tam rejdováka, když mě to bude bavit. Taky jí řekla, že je stará špindíra a v hlavě má piliny. Křiku tam bylo mnohem víc, ale tohle byl závěr.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Carrie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.