Bernhard Moestl

Cesta tygra

Poznej a využij svou vnitřní sílu

Bernhard Moestl, DER WEG DES TIGERS

© 2013 Droemersche Verlagsanstalt Th. Knaur Nachf.

GmbH & Co. KG, München

Translation © Jan Hlavička, 2014

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2014

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-634-5 (ePub)

ISBN 978-80-7306-633-8 (mobi)

Heidi, která mě naučila, abych se nikdy nebál

Kdo jede na tygrovi,

nemůže slézt.

(čínská moudrost)

Úvod

Kdo jednou našel sám sebe, nemůže na tomto

světě již nic ztratit.

(Stefan Zweig)

Jak tato kniha funguje a jak vám bude
co nejprospěšnější

Srdečně vítejte. Jsem rád, že tu jste. Když hovořím s lidmi, mívám často pocit, že si jen málokdo uvědomuje, jaké síly se v něm skrývají. Mnoho lidí by tak rádo leccos změnilo. Ale co podstatného já mohu změnit? – řeknou si nakonec a rezignují. Dovolíte, abych vám tuto otázku zopakoval? Co myslíte? Kolik lidí je třeba, aby změnili svět? Sto tisíc? Milion? Miliarda? Než budete číst dál, zamyslete se nad odpovědí.

Když se ohlédnu do dějin, řekl bych, že zcela stačí síla jednotlivce. I když zdaleka ne všichni mohou sloužit za vzor, byli to vždy jednotlivci, kdo převrátili svět na hlavu. Nesmíme zde hned myslet na Adolfa Hitlera nebo Josifa Stalina, kteří svou vnitřní sílu zneužili jen k ničení. Ale takový Ježíš Nazaretský, František z Assisi, Henry Ford, Steve Jobs nebo Michail Gorbačov přece jen něco dokázali. Jejich skutky zde hodnotit nebudeme. Rozhodující je pouze to, že by se svět bez jejich přičinění vyvíjel zcela jinak. Přirozeně i pro ty, kdo spolu s nimi dali um a znalosti do služeb „velké věci“ a bez nichž by se většina z toho neuskutečnila. Nicméně všechny velké změny vyvěrají z vnitřní síly a odhodlanosti jednoho jediného člověka.

S tím, co ve vás vězí, zacházejte pečlivě.

A nezapomeňte, že chod světa můžete změnit i vy.

Už pro staré Asiaty byli drak a tygr pány vesmíru. Povětří vládl podle představ dávných mistrů obratný drak, zemi zas silný, svižný tygr. Těchto zvířat si vážili i legendární mniši-bojovníci z čínského kláštera Šaolin. Když mnich po mnohaletém výcviku úspěšně zvládl obávanou závěrečnou zkoušku, která mohla skončit i jeho smrtí, vypálili mu do podpaží symboly kláštera: draka a tygra. Samotářský tygr je dodnes symbolem ostražitosti, elegance a cíleně směrované síly. Tygři jsou tiší, rychlí a díky takřka neuvěřitelné síle prakticky neporazitelní. Jako všechny kočkovité šelmy žijí přítomností, vždy si uvědomují, co v nich je. V každé vteřině jsou připraveni stoprocentně nasadit a soustředit vše, co jim dala příroda. Tygři nejsou stádní tvorové. Nikomu se nezodpovídají, na nikom nejsou závislí a vědí, že vše, čeho kdy dosáhnou, mají už v sobě.

Budete-li skutečně chtít, můžete toho dosáhnout i vy.

Ačkoli si to v této chvíli ještě nedokážete představit, síla a možnosti tygra se skrývají i ve vás.

Předvedu vám to na jednom příkladu. Vmyslete se do situace, kdy jste se pořádně rozčilili. Vůbec nezáleží na tom, kvůli čemu. Prostě jste měli takový vztek, že byste všechno nejradši roztřískali. Byli jste tak mimo sebe, že byste si to rozdali i se sebevětším či sebesilnějším protivníkem. Ačkoli jste lidé mírumilovní, pokuste se prosím takovou chvíli najít a v duchu se do ní přeneste. Vnímáte onu sílu, již vám ten nával vzteku náhle dal? Plně se soustřeďte a navraťte se do té situace. Už jste se do ní dostali? Dobře. A teď si představte, že byste všechnu tu energii mohli cíleně vyvolat. Pochopitelně ne proto, abyste se znovu rozběsnili, to byste jí jen plýtvali. Ale představte si, že byste díky této energii bez námahy dosáhli změn. I to je totiž možné. Pouze tu sílu musíte vyhledat, uvědomit si ji a poté – a v tom spočívá tajemství tygra – ji soustředěně nasadit. Ani milion koní neběží jednotlivě rychleji než jediný tygr. Avšak síla tisíce koní soustředěná v jednom motoru zvedne od země i mnohatunové letadlo.

Zkroťte svého tygra a udělejte si z něj druha.

Budete se divit, co vše se ve vás skrývá.

Vzhledem k tomu, že vás tato kniha má podporovat na vaší cestě, je tu ještě něco, co byste měli vědět: jde v ní výlučně o vás. A jelikož já do vás mohu jen těžko vidět, pojal jsem ji jako pracovní knihu. Jinými slovy, občas budu potřebovat vaši pomoc v podobě odpovědí na otázky, sebehodnocení nebo úvah. A protože pravděpodobně stejně jako já píšete neradi do knih, vezměte si k ruce nějaký sešit a do něj si poznamenávejte vše, k čemu vás vybídnu. Ačkoli je samozřejmě zcela na vás, jak s tím naložíte, to, co si zaznamenáte, je myšleno výhradně pro vás. Zdůrazňuji to zde proto, že je důležité, abyste ve svých odpovědích byli naprosto upřímní. Jenže to není vždy tak docela snadné, máte-li pocit, že by si vaše myšlenky mohl přečíst někdo jiný. V takovém případě si ani já nezapisuji skutečnost, nýbrž to, co bych chtěl, aby se dočetli druzí. Abychom byli před druhými silní, na to potřebujeme ještě čas. Až tuto knihu zpracujete, budete překvapeni, jak se vám změnilo vyzařování a s ním i reakce okolí na vás. Abyste však dospěli tak daleko, musíte být sami k sobě upřímní. Zároveň je ale důležité, abyste si v sešitu vytvořili prostor pro snění, fantazii, pokusy. Jiní by jistě řekli – pro „fantazírování“. A právě z toho důvodu to musí být jenom váš sešit. Takže si nějaký pěkný opatřete, pod své jméno si nakreslete tygra a sešit označte jako soukromý. Sešit toho o vás bude později hodně vědět a stane se z něj jakási truhla s pokladem. Berte ho tedy naprosto vážně a dobře jej střežte. Možná se mě teď zeptáte, zda na otázky nemůžete stejně dobře odpovědět v duchu – pak byste žádný sešit nepotřebovali. Nikoli. A to proto, že naše paměť, což vám mohu říct z vlastní zkušenosti, není ani zdaleka tak dobrá, jak se mnohdy domníváme. Už před lety jsem si navykl, že si každý nápad, jakkoli mi připadá zřejmý a jasný, okamžitě poznamenám do zápisníčku, který mám ustavičně s sebou. A nejednou jsem později při pročítání zápisků s velikým údivem zjistil, kolik těch tak zřejmých a jasných nápadů jsem si už vůbec nepamatoval. Odpovědi si tedy prosím zapisujte. A když už jsme u toho – i kdyby vám to občas narušovalo plynulost čtení, odpovídejte na otázky hned, jak je položím. Nečtěte tedy dál, dokud neodpovíte. Někdy vám totiž chci předvést, že často myslíte a jednáte zcela jinak, než se domníváte. V takových případech byste se okamžitým pokračováním v četbě připravili o překvapení.

Kniha se člení na deset kapitol, přičemž každá následující kapitola rozvíjí kapitolu předcházející. To znamená, že vždy budete potřebovat výsledky předchozí kapitoly. A proto je třeba, abyste s knihou pracovali v daném pořadí. Na konci každé kapitoly naleznete cvičení s otázkami, které vám ukážou, jak na tom momentálně jste. Když si odpovědi zapíšete do sešitu a občas si je přečtete, zjistíte, jak se vaše vnímání sebe sama úžasně mění a že názory, jež se vám ještě dnes zdají nepředstavitelné, se vám brzy stanou samozřejmostí. V této knize jde jedině o vás, o vaše sebevědomí a důvěru v to, co jste a co můžete. Samozřejmě se tu a tam vyskytnou i „ti druzí“ a s nimi vyvstane také otázka, jak svých cílů dosáhnout bez boje i tehdy, když tomu „ti druzí“ chtějí mermomocí zabránit. Ale v zásadě zde jde o mnohem víc: musíte se naučit brát sami sebe vážně a svým schopnostem, představám a přáním dávat takovou váhu, aby boj byl zbytečný. Určitě víte, kde spí třímetráková gorila. Správně. Tam, kde se jí zachce. Ostatně stejně jako tygr.

To znamená, že bližní vás sice mohou podporovat, ale sílu nutnou pro sebedůvěru a změnu musíte nakonec vynaložit sami. To platí naprosto bezvýhradně.

Představte si, že v liduprázdné krajině daleko od veškeré civilizace sedí u cesty člověk a hořce pláče. Když k němu dojdete a zeptáte se ho, co ho souží a jak mu můžete pomoci, zjistíte, že nerozumíte jeho řeči, že se s ním tedy nemůžete dorozumět. Nezbude vám nic jiného než ho podpořit aspoň gesty, dát mu najíst a napít a všemi způsoby mu dávat najevo, že tu jste pro něj. Možná mu také budete chtít pomoci na nohy. Je-li však příliš sláb a nemůže stát bez pomoci a nemáte-li dost síly, abyste ho nesli, co potom můžete udělat?

Veškerá síla však vychází z vnitřku, tak určila příroda.

V našem případě to znamená, že já vám mohu ukázat cestu a chvíli jít s vámi. Tu cestu ale musíte nakonec urazit sami. A musíte zvládnout i její obtížné úseky. Místa, kde začnete pochybovat o sobě a svých schopnostech. Místa, kde byste se s chutí otočili nebo zůstali už jen sedět. Když k takovým místům dojdete, otevřete sešit a načerpejte sílu ze všeho, co v něm o sobě naleznete. Cesta totiž pokračuje.

Na závěr mi tu zbyl ještě jeden velice podstatný bod: jestliže skutečně chcete na sobě a postoji k sobě něco změnit, potom je nejdůležitějším předpokladem, že se sami sobě doopravdy otevřete. Chci tím říct, že bychom naši společnou práci měli začít až ve chvíli, kdy budete ochotni přijmout fakt, že o tom, jak moc je vám svět otevřen, rozhodujete jen vy sami. Většině změn totiž nejsou na překážku ti druzí, jak se často soudí, nýbrž výlučně ti, jichž se ty změny týkají. Britský státník Benjamin Disraeli (1804–1881) řekl: „To největší a nejlepší, co můžeš pro někoho udělat, není podělit se s ním o své bohatství, nýbrž ukázat mu bohatství, které v sobě už má.“ A tak bych vás nyní rád provázel na pouti, jež vás povede cestou plnou vůle, odhodlanosti a vnitřní síly. Cestou tygra. Připraveni? Tak vpřed.

Lidé vidí jen to,

co očekávají, že uvidí.

(Ralph Waldo Emerson)

1. Vyprázdni mysl

Zkušenost je jako lucerna v zádech: osvětluje

vždy jen tu část cesty, kterou jsme již ušli.

(čínská moudrost)

Nauč se, že kdykoli můžeš začít znovu

Argentinský spisovatel Jorge Bucay líčí v jedné knize své dětství. Velice mu učaroval cirkus, zvláště obrovský slon. Zapůsobila na něj jeho mohutnost a síla, jež dával na odiv. Jedno však Bucay nedokázal pochopit: před představením a také po něm byl slon uvázán za nohu ke kolíku, kousku dřeva zatlučenému jen pár centimetrů do země. Řetěz byl přirozeně silný a těžký, Bucay přesto ani v nejmenším nepochyboval o tom, že zvíře, které dokáže vyrvat strom i s kořeny, by se snadno mohlo osvobodit a utéct. Tak proč to neudělá? divil se malý Jorge. Odpovědi, jež dostával od dospělých, ho neuspokojovaly. Slon prý neutíká proto, že je cvičený, tvrdil mu jeden muž. Ale proč je tedy na řetězu, to ani on nedokázal vysvětlit.

Jorge Bucay na to přišel až v dospělosti. „Cirkusový slon neutíká, protože je k tomu kolíku uvázán už od dětství.“ Bucay zavřel oči a představil si bezbranné, právě narozené slůně u kolíku. „Byl jsem si jist,“ píše, „že v té chvíli sebou trhá, tahá, potí se a snaží se osvobodit. A přes veškeré úsilí se mu to nedaří, protože kolík je zaražen příliš hluboko. Představoval jsem si, že vyčerpáním usne a hned druhý den to zkouší znovu a následující den zas a nazítří… Až jednoho dne, dne, který bude pro jeho budoucnost osudný, uzná svou bezmocnost a podrobí se osudu. Ten obrovský, silný slon, jehož známe z cirkusu, neuteče, protože si chudinka myslí, že nemůže.“ Vzpomínka na to, jak bezmocný se krátce po narození cítil, se mu vpálila až příliš hluboko do paměti. A nejhorší na tom všem je, že se touto vzpomínkou už nikdy vážně nezabýval. Proto zůstal tím, čím je, a už nikdy se nepokusil vyzkoušet svou sílu.

Smutný příběh. I proto, že takové problémy nemá jenom slon. Představme si, že by se jednalo o člověka. Nejenže by zůstal na řetězu, ale ještě by obhajoval nemožnost svobody! „Jak si to prosím představujete?“ slyšel by od něj každý, kdo by ho upozornil na to, že kolík lze jednoduše vytrhnout a prásknout do bot. „To si myslíte, že jsem o tom už neuvažoval? Nejednou jsem se o to pokoušel, abyste věděli! Ale zkrátka to nejde a musím se s tím smířit.“ I my, lidé, jsme uvázáni k takovým kolíkům. Leckdo nám upírá svobodu jednat tak, jak bychom chtěli. Jiní nám zas brání dělat to, co bychom mohli. Jako ten slon zůstáváme připoutáni k těmto, pro ostatní často neviditelným kolíkům. Naše okolí nás přirozeně podporuje v tom, abychom se drželi v mezích, jež jsme si sami určili. Ale protože ty kolíky jsou v našem myšlení, a tudíž někde, kam nikdo jiný kromě nás nemá přístup, museli jsme se k nim také připoutat jedině my sami.

Další potíž je v tom, že ne vždy zůstáváme na řetězu proto, že bychom si to neuvědomovali. Často je pro nás zkrátka pohodlnější nebrat určité možnosti vůbec na vědomí. Co nemohu udělat, takový je rozšířený názor, ani nemusím dělat. Mně například už jako dítěti namlouvali, že jsem příšerný nešika. Bohužel je tomu skutečně tak, že mi řemeslnické činnosti nepůsobí žádné zvláštní potěšení. A proto jsem byl velice dlouho přesvědčen, že v takových věcech vždy potřebuji pomoc. Ochotně jsem uvolňoval místo druhým. Pokaždé s přesvědčivou výmluvou, že kdybych se zapojil i já, znamenalo by to beztak jen dvojnásobnou práci. Nakonec jsem byl přesvědčivě neschopný. Svou neschopnost jsem si ostatně vemlouval tak dlouho, že se pro mě stala naprostou samozřejmostí. Měl jsem zkrátka obě ruce levé. Až jsem jednoho dne stál před urgentním problémem, že fotografické studio nutně potřebuje zrenovovat, a jako na potvoru nebyl žádný pomocník po ruce. V té ošemetné situaci jsem se rozhodl, že na veškerou neschopnost zapomenu a pustím se do toho sám. Bez tlaku, beze strachu, prostě otevřený pro něco, co jsem ještě nikdy nedělal. A ejhle! Ono to šlo a studio pak vypadalo opravdu dobře.

A jak je tomu u vás? Vezměte si prosím sešit a na první stránku si napište: „Kolíky, se kterými jsem se smířil/smířila a nepokusil/nepokusila se je vytrhnout.“ Potom si udělejte tři sloupce. Do levého zapište pět nejdůležitějších oblastí, v nichž jste se smířili se svou bezmocností či neschopností, nebo jak už to nazvete. Nepište tam, co vás hned napadne, dopřejte si trochu času a zvažte, kde vás kolíky skutečně omezují. Může to být příprava nějakého domněle složitého pokrmu stejně jako dávné přání změnit profesi. V prostředním sloupci ten kolík heslovitě popište. Například: „Často nezvládám ani jednoduchá jídla“ nebo: „Na to nemám.“ A nezapomeňte na jedno: pište upřímně to, co si skutečně myslíte. Pod každým zápisem ponechte dostatek místa, abyste později mohli ještě něco doplnit. Až najdete oněch pět kolíků, do třetího sloupce si poznamenejte, kdy naposledy jste zjišťovali, jak důkladně je kolík vlastně zaražen. Před třemi dny? Před deseti lety? V dětství? Vůbec nikdy? Chápejte mne správně. V tomto cvičení nejde o to, abyste si namlouvali nějaké schopnosti, které ve skutečnosti nemáte. Bucayův slon by nedokázal vyrvat ocelový nosník důkladně zabetonovaný do země. Ani si nemyslím, že člověk musí bezpodmínečně zvládnout všechno, nebo si myslet, že zvládne všechno.

Nicméně nelze popřít, že se učíme a vyvíjíme.

Dnes třeba hravě zvládáme věci, jež pro nás byly ještě před deseti lety nemožné.

Jako nejlepší příklad i zde poslouží slon v zajetí. Je v mnohem horší situaci než my, lidé. Jemu totiž chybí ono kouzelné tlačítko „reset“. Možnost ponechat za sebou to, co bylo. Ta šance začít jednoduše znovu.

Odpoutat se od starých zátěží je svým způsobem samozřejmost. Pokud ovšem nejde o nás.

Napadlo by vás nalít do šálku s nedopitou ranní kávou pomerančový džus? Nejspíš byste zbytek kávy vylili, šálek umyli a teprve pak nalili džus. Cokoli jiného by vám připadalo podivné. Ale proč, ptám se, to neděláte i v myšlení? Proč čerstvé možnosti a nápady s naprostým klidem nalijete na zvětralé názory a domnělé zkušenosti a pak se divíte, že výsledek je k ničemu jako ta káva s džusem?

V Šaolinu si vyprávějí příběh o mistru Nan-inovi. Jednou k němu zavítal univerzitní profesor, který se chtěl dozvědět něco o zenu. Nan-in podával čaj. Nalil hostu plný šálek a stále naléval. Profesor mlčky sledoval, jak čaj přetéká, až se nakonec neudržel: „Vždyť už je šálek plný! Víc se tam nevejde!“ zvolal. „Přesně jako tento šálek,“ odvětil Nan-in, „jste i vy pln svých názorů a domněnek. Jak vám mohu ukázat zen, dokud svůj šálek nevyprázdníte?“

Podobně jako ten profesor jste i vy plni toho, co si o sobě myslíte.

Jste plni pochyb, obav a negativního sebehodnocení. Promiňte, že to říkám tak na rovinu. Ale právě o to mi jde: dokud si nevyprázdníte mysl, pak všechno, co se o sobě dozvíte dobrého, přeteče jako ten čaj v šálku. Ale to ještě není všechno.

Zaplněná mysl nedokáže přijímat nic nového, navíc ji stará zátěž táhne jedním směrem.

Chcete-li se vzepřít a jít opačným směrem, stojí vás to dodatečnou energii. Nakonec se přece jen musíte dát už beztak obtížnou cestou, a navíc se drát proti větru, jenž na vás fičí z vlastního myšlení.

Dovolte, předvedu vám to na jednom příkladu. Aby fungoval, proveďte úkol zcela poctivě, i když je vám třeba jasné, oč jde. Vezměte si stopky nebo cokoli na měření času. Spusťte je a zapište si do sešitu svých pět nejhorších vlastností. Až skončíte, poznamenejte si, jak dlouho vám to trvalo. Nyní stopky spusťte znovu a zapište pět výjimečných vlastností, vlastností, které vás ctí a o nichž byste každému vyprávěli. Znovu si poznamenejte, jak dlouho vám to trvalo.

Když srovnáte výsledky, s vysokou pravděpodobností zjistíte, že na druhý úkol jste potřebovali víc času. Čím to?

Nebude to tím, že jste zvyklí uvažovat spíš o svých chybách a nedostatcích než o tom, v čem jste skutečně dobří a silní?

Co když je to tím, že jste se nad svými nedostatky už často zamýšleli? A že vás rozčilují? A že tam, kde se máte pochválit, vám stojí v cestě vlastní, přeplněná mysl?

Vše, co děláme často, se pro nás stává zvykem.

Jestliže pak někdy chceme udělat něco jinak, vyžaduje to neuvěřitelné úsilí. Neboť musíme překonávat své zvyky.

Představte si, že jste vyšli pozdě na důležitou schůzku. Ulice je kluzká a každý krok vyžaduje naprosté soustředění. Kdykoli se chcete podívat na hodinky, musíte se zastavit. To vás stojí další čas, kterého se vám už tak nedostává. Ale proč přesto ustavičně zjišťujete, kolik času vám ještě zbývá? Dejme tomu, že se rozhodnete podívat se na hodinky znovu, až dorazíte na místo. Cítíte, kolik síly vás stojí, abyste tu touhu potlačili? A co když při prvním zastavení zjistíte, že jste hodinky zapomněli doma? Potom můžete veškerou energii a pozornost vložit do toho, abyste se do cíle dostali co nejrychleji. Tak je tomu u mnoha jiných věcí:

Nejsnadnější je pro nás ta cesta, jíž jsme už šli.

A proto tou cestou chodíme, kdykoli je to možné. Bez ohledu na to, kam nás vede.

Existují však ještě jiné kolíky. Když s lidmi hovořím o jejich možnostech a šancích, často slýchám, že teoreticky určitě existují. Pouze je obtížné tyto příležitosti popadnout za pačesy. A konečně – a to vím i já – člověk je už dost omezen vším tím, co mu v dětství nebo někdy jindy udělali nebo namluvili. Nechápejte mě prosím špatně. Nechci tím nijak popírat, že leckdo zažil opravdu ošklivé věci.

Ale co má něco, co bylo včera, společného s tím,

co je dnes?

Proč si kvůli událostem, které jsou už dávno historií, namlouváme, že nyní nemůžeme něco udělat, místo abychom se o to pokusili znovu? Pod každý kolík si heslovitě zapište, jak jste k němu podle vás přišli.

Minulost kupodivu vystupuje zvlášť výrazně vždy tam, kde jde o nějakou změnu.

Lidé by toho v zásadě s chutí hodně změnili. Ať už jde o zaměstnání, o sebejistější vystupování nebo prostě aby žili životem, jaký by jim dělal radost. Jenže jak to má fungovat? Vzpomínám se, že jsem se jako dítě dozvěděl, že jsou dva druhy činností: ty, jimiž se dají vydělat peníze, a ty, které působí radost. „Nevýnosné profese“, říkali jim dospělí. Bohužel jak povolání fotografa, tak autora spadají právě do této kategorie. Tak proč jsem se dal jako z udělání zrovna na tyto profese? Protože jsem si už brzy uvědomil, že v povolání, jež by mě netěšilo, bych nebyl dobrý, a tudíž by mi určitě nevynášelo, takže by nakonec bylo tak jako tak „nevýnosné“. A tak jsem neměl co ztratit, a naopak mohl získat vše. I kdybych svým povoláním nezbohatl, říkal jsem si, mělo by mě aspoň bavit. Je to volba, která se v myšlení mnoha lidí kupodivu nevyskytuje.

Kdykoli se musím rozhodovat, nejdřív o krůček poodstoupím.

Potom zcela vědomě vypnu vše, co by mohlo mé rozhodování ovlivnit a co s ním nemá nic společného. K tomu právě patří i všechno, co jsem se o sobě někdy dozvěděl od jiných lidí. Je to, asi jako když se stěhujete do většího bytu. O stěhování se vám postará specializovaná firma. Na vás už jen zbývá, abyste vytřídili obsah chladničky. Berete tedy kus za kusem a hodnotíte jej. Je to ještě poživatelné, dám to do krabice, ale jestli je to už zkažené nebo jinak nepoživatelné, končí to nemilosrdně v odpadkovém koši. Ani babiččin báječný pudink s vámi nepůjde do nového bytu, jestliže už chytil plíseň. U chladničky je to zcela jasné, že?

Tak proč vláčíte v hlavě tolik věcí, jež vás jenom ochromují a okrádají o sílu?

Kdo chce být tygrem, musí se naučit vyprázdnit mysl.

Tygři nemají podle asijských představ v hlavě žádné kolíky. Ke změně jsou připraveni vždy a bez ohledu na to, kolikrát jim to nevyšlo.

To vše se snáze řekne, než udělá, já vím. Jak tedy na to? Nejpohodlnější by bylo, kdybychom jednoduše všechno, co nás omezuje, mohli nechat zmizet z mysli. Budete se divit, ale možné to je, pouze to chce jistý cvik.

Jedna z prvních věcí, které se musel budoucí šaolinský mnich-bojovník naučit, bylo zapomenout na to, že je obklopen jinými lidmi.

Vyprázdnit mysl, zcela vědomě se cítit, jako by na tomto světě byl sám.

Na pět nádechů zavřete oči a zkuste to. Vše kolem sebe bez výjimky vypusťte a myslete si, že jste středem vesmíru. I když tato představa vypadá momentálně poněkud divně, má úžasné dopady: začíná to tím, že neexistuje nic, co znáte, dokud si to sami neozkoušíte. Jste ostatně jediní na tomto světě. Zkuste se prosím někdy přenést do této situace. Jste-li v ní, řekněte mi, zda je Mount Everest vysoká hora. Je, že? Stáli jste už na jejím úpatí? Pokud ne, musíte mi nyní odpovědět: „Nevím, zda je vysoká. Ale rád se o tom přesvědčím.“

A tak je to se vším.

Vyprázdnit mysl znamená nevědět, že nevíme.

Důležité je vracet se znovu k tomuto bodu a začínat od začátku. Neboť jestliže jste něco ještě nikdy nebo už dlouho nevyzkoušeli, jak můžete vědět, že to nezvládnete?

A kdybyste se při četbě této knihy přistihli, že mi chcete říct, že něco je nemožné nebo že to v žádném případě nemůže fungovat, zastavte se a zcela vědomě vyprázdněte mysl.

Pouze vyprázdněná mysl nám umožňuje myslet si bez výjimky a bez jakýchkoli omezení vše

Ve zcela prázdném světě pak neexistuje nic, co musíte dělat. Začínat něco s prázdnou myslí, to je, jako byste stavěli město na zelené louce. Neexistují žádná omezení, jež by vám kladly už stojící budovy, nějaké představy a zákazy sousedů. Můžete si město vybudovat podle svých představ.

Prázdná mysl nám umožňuje stále se nově utvářet.

Jedno zde však nezamlčujeme:

Kde nic není, tam také neexistuje nic, s čím se můžete poměřovat, co můžete trumfnout nebo co můžete použít jako výmluvu. Ve světě prázdné mysli vznikne přesně to, co v něm vytvoříte.

Na přednáškách často dostávám pochopitelný dotaz, zda si myslím, že stačí nějaké věci věřit a pak doufat, že se sama od sebe stane skutečností. Jakmile mi někdo ukáže, že pouhou silou myšlenek lze usmažit vejce, začnu tomu věřit. Ale opak je pravdou. Tohle je vám jistě známo:

Něco, co si nedokážeme představit, ani nemůžeme uskutečnit.

Když jsem před nějakým časem pořádal semináře na téma „Jak napsat úspěšnou knihu“, byla tu vedle koncepce a obsahu přirozeně jedna zásadní otázka, a to jak velké jsou vlastně šance, abychom s nějakou knihou obstáli na trhu. Můj koreferent, vedoucí pracovník jednoho nakladatelství, předvedl účastníkům výmluvnou statistiku. Vyplývalo z ní, že v posledních letech z devadesáti tisíc titulů, které ročně v Německu vycházejí, se jen přes tři sta dostalo na seznam padesáti nejlepších.

Vmyslete se do této situace a představte si, že jste napsali knihu, do níž jste investovali množství času a úsilí. Nyní si zapište do sešitu: „Moje šance“ a vedle přídavné jméno, které podle vašeho názoru nejlépe vystihuje vaši šanci dostat se s dílem do padesátky nejlepších: vynikající, velice dobré, dobré, průměrné, malé, mizivé.

Odpověděli jste nyní skutečně s vyprázdněnou myslí? Aspoň v seminářích se většina domnívá, že je lepší pustit myšlenku na knihu z hlavy a pustit se radši do něčeho „rozumnějšího“. Však víte: nevýnosné profese a podobně.

Podívejme se na to ale z druhé stránky. Jasně, padesát z devadesáti tisíc není žádná sláva. Ale na druhé straně – nějaká kniha se na ten seznam dostat musí. Seznam přece nemůže zůstat prázdný. Tak proč by to nemohla být ta vaše?

Jistě jste už slyšeli, že člověk vždy dostane to, co očekává, že dostane.

Zde už nejde o nějaká přání, ale o vlastní přičinění. Dejme tomu, že už od počátku vycházíte z toho, že nějaký projekt nebude úspěšný. Skutečně pak uděláte maximum, abyste jej realizovali? Pochybuji. Takže z toho podle očekávání také nic nebude. Nejlepším příkladem tohoto „zákona přitažlivosti“, který nelze podceňovat, je šéf, jenž si myslí, že má ty nejhorší zaměstnance. Jaké podřízené potom takový člověk dostane? Ty nejhorší, myslíte si možná. To bych neřekl. Dostane však určitě takové, kteří se sami považují za neschopné.

Abychom využili toho, co se v nás skrývá, nestačí myšlení očistit pouze od blokád, jež jsme si v něm sami vybudovali.

Leccos, co nás dnes omezuje, jsme se naučili v době, kdy jsme ještě neuměli kriticky posoudit, co si vpouštíme do mysli.

Avšak mnohé z toho, co se v ní za léta nashromáždilo, dnes mnohem víc škodí, než prospívá. Dejme tomu, že se hodláte postavit na vlastní nohy v nějakém oboru, který považujete za perspektivní a jenž vás velmi baví. Zároveň ale máte strach, že se pro něj nehodíte. Že se jím neuživíte. A tak se rozhodnete, že se na to poptáte lidí ve svém okolí. Zapište si do sešitu, komu v takovém případě budete spíš věřit. Těm, kdo vás ve vašem úmyslu posílí a budou vám radit, abyste se osamostatnili? Nebo spíš těm, kdo váš nápad sice považují v zásadě za vynikající, ale nakonec vás od něj přece jen budou odrazovat?

Potom si představte, že jste se mě zeptali, zda to máte zkusit jako autor. Budete mě považovat za čestnějšího, když vám to doporučím, nebo když vám řeknu, že se psaním sice uživím, ale zároveň bych je nikomu nedoporučoval, protože je to tvrdý chleba?

V reálném životě je taková hra nebezpečná. Ne že bych někomu něco podsouval...

Nezapomínejte, že lidé skoro vždy jednají z vlastních zájmů.

Nikoli bezpodmínečně ze zlomyslnosti nebo sobectví, ale vždy s nějakým úmyslem. A ten není vždy okamžitě zjevný.

Ruský mystik Georgij Ivanovič Gurdžijev svým žákům rád vyprávěl historku o kouzelníkovi, který vlastnil velké stádo ovcí. Často se stávalo, že se některé ovce zatoulaly, a když se setmělo, kouzelník je dlouho hledal a zaháněl do ovčína. Byly však i takové ovce, jež zbloudily v lese a přes noc je sežrala divá zvěř. Kouzelníka nakonec napadlo, že je svými magickými silami zhypnotizuje. Několika ovcím vsugeroval, že ve skutečnosti nejsou žádné ovce, nýbrž lvi. Dalším vsugeroval, že jsou tygři. A dalším zas, že jsou lidé. A všem namluvil, že jsou veliké a silné, takže se nemusejí ničeho a nikoho bát. Proto mohou večer v klidu odejít do ovčína. Ale hlavně je ubezpečoval v jednom: „V žádném případě nepůjdete na porážku, nejste přece žádné ovce…“

Od toho dne se mu už ani jediná neztratila. Ovce se sice chovaly podivně – řvaly jako lvi, protahovaly se jako tygři a vykračovaly si pyšně jako lidé –, avšak krátce před setměním se všechny samy od sebe vrátily do ovčína. Kouzelník z toho měl náramnou radost. A každý den porazil jednu nebo víc ovcí a maso prodal.

I když kupec v Orientu haní při smlouvání zboží, které by si ve skutečnosti rád koupil, má problém jedině s cenou. Moudrý obchodník tento trik zná, nebere to osobně a už předem si k ceně přirazí. Zůstaňme ale u vaší otázky ohledně autorské dráhy. Dejme tomu, že usoudím, že máte velké schopnosti napsat bestseller, ale všimnu si, že sami o svých vlohách pochybujete. Nebylo by pak mnohem logičtější, kdybych vám tuto cestu vřele nedoporučil? Zaprvé je to určitě mnohem jednodušší než vás přesvědčovat o tom, abyste to laskavě přece jen zkusili. Zadruhé bych si tím jen sám vytvářel konkurenci...

Vraťte se k sešitu a u každého kolíku si poznamenejte, kdo by mohl mít prospěch z toho, že tento předsudek zastáváte. Neberte to jako obviňování, o to tady vůbec nejde. Toto cvičení vám má pomoci pouze k tomu, abyste se zabývali svým chováním a pochopili je. Jestliže jste k sobě skutečně upřímní, na závěr s údivem zjistíte, že jste to leckdy vy sami.

V Šaolinu se vypráví příběh o mistru Čao-čou, jehož se žák jednou zeptal: „Mistře, když nemám nic v mysli, co mám dělat?“ Mistr odpověděl: „Vyhoď to.“ – „Ale když v ní nemám vůbec nic, jak to mám vyhodit?“ namítl žák. „V tom případě,“ odvětil Čao-čou, „to vynes.“

V této kapitole vám zbývá ještě jeden úkol: zajděte v duchu ke svým kolíkům a jeden po druhém vytrhněte. Co bylo, to bylo, nyní si otevřete mysl pro budoucnost a svou lucernou si posviťte na cestu před sebou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cesta tygra.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.