JOHN C. MAXWELL

CÍLEVĚDOMÝ ŽIVOT

Tuto knihu věnuji Chrisi Hodgesovi. Chtěl bych ti poděkovat

za četné rozhovory, které jsme na téma cílevědomého života vedli.

Tvá slova mne inspirovala.

Tvůj život jim dodal váhu.

Naše přátelství mi posloužilo jako bezedná studna,

z níž jsem mnohokrát čerpal.

Nikdo nežije cílevědoměji než ty.

Copyright © 2015 by John C. Maxwell

This edition published by arrangement with Center Street, New York, New York, USA

Original English title: INTENTIONAL LIVING

Translation © Jakub Novák, 2016

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2016

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-829-5

PODĚKOVÁNÍ

Rád bych poděkoval těmto lidem:

Lauře Mortonové, která mě hodiny zpovídala a pomáhala mi vzpomenout si na můj příběh,

Stephanii Wetzelové, mé manažerce sociálních sítí, s níž jsem spolupracoval na struktuře knihy a na výzkumu,

Charliemu Wetzelovi, mému dlouholetému písaři, který pročistil a vypiloval můj rukopis,

Lindě Eggersové, mé výkonné asistentce, jež mi pomáhá žít cílevědomě každý den.

1.
VÁŠ ŽIVOT MŮŽE BÝT SKVĚLÝM PŘÍBĚHEM

Jaký je váš životní příběh? Když se setkám s někým novým, hned po představení jej požádám, aby se o něj podělil. Chci vědět, kým je, odkud pochází, kde byl a kam směřuje. Chci se dozvědět, na čem mu v životě záleží. Možná děláte totéž. Sdílením svých příběhů budujeme most, který slouží jako emocionální kontaktní bod a překlenuje mezeru mezi námi.

Proč tomu tak je?

Každý má rád dobré příběhy, to je přirozené. Příběhy nám sdělují, kým jsme.

• Inspirují nás.

• Spojují nás.

• Oživují naše myšlenkové pochody.

• Dávají nám svolení jednat.

• Stimulují naše emoce.

• Nabízejí obraz toho, čím se chceme stát.

Příběhy nás utvářejí.

Miliony lidí denně sledují filmy, čtou romány a hledají na internetu příběhy, jež je inspirují nebo baví. Každý den nasloucháme příběhům svých přátel, kterým se přihodilo něco dramatického či vtipného. Každý den lidé vytahují telefony, aby se s ostatními podělili o fotografie a příběhy. Díky příběhům se učíme, spojujeme se s druhými a uchováváme vzpomínky.

Díky své komunikační roli trávím značnou část času sdílením příběhů. Lidé se nezajímají o chladná fakta. Nechtějí se dívat na grafy a statistiky. Touží po vzrušení. Mají rádi dramata, zajímají je obrázky, chtějí se smát. Touží vidět a cítit, co se stalo. Statistiky neinspirují k významným činům. Příběhy ano.

A co váš příběh?

Zeptám se vás tedy znovu: Jaký je váš příběh?

Přál bych si teď sedět vedle vás a vyslechnout si jej. V závěru této knihy vám povím, jak se se mnou a s dalšími lidmi můžete o svůj příběh podělit i vy. Nejprve však chci, abyste se nad ním pořádně zamysleli. Jaký je váš dosavadní životní příběh? V jakém žánru je napsán?

Příběhy každého z nás kombinují humor a drama. Všichni zažíváme vzestupy a pády, výhry a porážky. V každém z nás je trocha komedie, tragédie i historie. Nakonec však život každého z nás vypráví větší příběh. Jaký si od svého života přejete vy?

Jsem přesvědčen, že bez ohledu na to, podle jakého „scénáře“ se naše životy odehrávají, chceme všichni hluboko uvnitř jednu věc. Přejeme si, aby měl náš život význam. Chceme, aby byl náš příběh signifikantní. Nikdo netouží po pocitu, že by světu nechyběl, kdyby se nikdy nenarodil. Souhlasíte se mnou?

Viděli jste už filmovou klasiku Život je krásný ? Jde o příběh muže jménem George Bailey, dobráka, jenž sní o cestování po světě a budování velkých věcí, ale nikdy neopustí svůj domov v Bedford Falls, protože opakovaně jedná tak, aby prospěl druhým. Drama propukne, když se George ocitne v krizi a nahlodá jej myšlenka, že by každému z jeho okolí bylo lépe, kdyby se nikdy nenarodil. Jinými slovy, je přesvědčen, že jeho život nemá význam.

Velký zvrat v příběhu nastane ve chvíli, kdy se Georgeovi za pomoci anděla naskytne možnost spatřit, jak by město a životy jeho obyvatel vypadaly, kdyby nikdy neexistoval. Bez něho by to bylo temné a nevlídné místo. George objeví pozitivní vliv, který má na druhé, neboť opakovaně činil rozhodnutí a jednal tak, aby pomohl druhým a udělal, co je správné. Slovy anděla Clarence: „Život každého z nás ovlivní mnoho dalších životů.“ George svými drobnými skutky pomohl mnoha lidem, a dokázal tak pozitivně ovlivnit svět.

Napadlo vás už někdy podívat se na život z této perspektivy? Přemýšleli jste o tom, jaký příběh chcete svým životem napsat? Myslíte si, že můžete žít život, který má význam, a dělat věci, jež jsou skutečně důležité? Dokážete napsat velký příběh?

Z celého srdce jsem přesvědčen, že odpověď na tyto otázky je kladná. Napsat svým životem velký a významný příběh je zcela ve vaší moci. Může to dokázat každý – bez ohledu na národnost, rasu, příležitosti či schopnosti. Každý z nás může žít život, jenž má význam, všichni můžeme dělat věci, které mají pozitivní dopad a učiní ze světa lepší místo. Doufám, že tomu také věříte. Pokud to tak momentálně necítíte, věřím, že po přečtení této knihy změníte názor.

Nenechte se zastrašit slovem „signifikance“. Nevzdávejte předem snahu žít život, který má význam. Hovořím-li o dosažení signifikance, nemám na mysli slávu ani bohatství. Nemusíte se stát světoznámou celebritou, získat Nobelovu cenu ani kandidovat na prezidenta. Není špatné, když se vám to povede, váš život však může mít význam i bez těchto úspěchů. Chcete-li dosáhnout signifikance, stačí každý den pozitivně ovlivňovat životy všech lidí ve svém okolí pomocí všech dostupných prostředků.

Chcete-li dosáhnout signifikance, stačí každý den pozitivně ovlivňovat
životy všech lidí ve svém okolí pomocí všech dostupných prostředků.

Pamatuji si, jak jsem v roce 1976 obdržel dárek od své tehdejší asistentky Eileen Beaversové. V balíčku se nacházela knížka s názvem, který mě okamžitě zaujal: Největší příběh všech dob. Nemohl jsem se dočkat, až si ji přečtu.

Když jsem však knihu otevřel, čekalo mě překvapení – všechny stránky byly prázdné.

Uvnitř byl lísteček od Eileen, na němž stálo: „Johne, svůj život máš před sebou. Naplň tyto stránky vlídnými skutky, dobrými myšlenkami a srdečními záležitostmi. Napiš svým životem největší příběh všech dob.“

Dodnes si pamatuji vzrušení a očekávání, jež mnou prostupovalo, když jsem tato slova četl. Poprvé v životě jsem se podíval na svůj život z perspektivy spisovatele, který může popsat všechny „stránky“ podle svého uvážení. Přimělo mě to toužit po signifikanci. Její dárek byl inspirací, jež mě motivovala udělat všechno pro to, aby měl můj život význam.

Jaký je tedy tajný recept na popsání prázdných stránek? Co je klíčem k životu, který má význam?

Žít cílevědomě každý den svého života.

Žijete-li každý den svého života cílevědomě, neexistuje téměř nic, čeho byste nemohli dosáhnout. Můžete transformovat sebe, svou rodinu, komunitu i celý národ. Pokud tak učiní dostatek lidí, mohou změnit svět. Budete-li cíleně každý den pozitivně působit na životy druhých, začnete žít život, který má význam.

Budete-li cíleně každý den pozitivně působit na životy druhých,
začnete žít život, který má význam.

Živě si pamatuji emotivní projev Reese Witherspoonové, když v roce 2006 získala Oscara za nejlepší ženský herecký výkon za hlavní roli díky ztvárnění June Carter Cashové ve filmu Walk the Line. „Lidé se June často ptali, jak se jí daří a co dělá,“ vzpomínala Witherspoonová, „a ona vždy odvětila, že se prostě snaží, aby měl její život význam.“ Herečka podle svých slov přesně věděla, co má June na mysli, protože se celý život snaží o totéž – dát svému životu význam tím, že bude žít správně a dělat práci, která pro někoho něco znamená.

Nepřeje si právě tohle – dát svému životu význam – každý z nás? Pokud je to pravda, proč se to podaří jen někomu?

Ponořte se do příběhu

Většina lidí si dobrý příběh ráda vyslechne či jej poví. Neuvědomují si však, že mohou – a měli by – být dobrým příběhem. K tomu je zapotřebí žít cílevědomě. To je mostem k životu, který má význam. Podrobněji to vysvětlím v příští kapitole, nyní mi stačí sdělit toto: Když lidé, kteří nežijí cílevědomě, sledují křivdy a špatnosti světa, říkají, že „by se s tím mělo něco udělat“. Vidí či slyší příběh a emocionálně i intelektuálně na něj reagují. Neudělají však další krok.

Lidé, kteří cílevědomě žijí, skočí do příběhu a začnou jím žít. Motivují je slova fyzika Alberta Einsteina, jenž pronesl: „Svět je nebezpečným místem. Ne kvůli lidem, kteří páchají zlo, ale kvůli těm, kteří to vidí a nic nedělají.“

Proč tolik lidí nic nedělá? Možná proto, že pohled na zlo a nespravedlnost okolo nás je pro většinu lidí příliš zatěžující. Problémy se zdají být neúnosně velké na to, abychom s nimi mohli bojovat. Říkáme si: „Co můžu dělat? Jeden člověk nic nezmůže.“

Jeden člověk je začátek. Jediná osoba může jednat a něco ovlivnit, jestliže pomůže druhému. Jeden člověk může k cílevědomému životu inspirovat druhého a třetího. Tito lidé mohou spolupracovat. Mohou se stát hnutím. Mohou něčeho dosáhnout. Nikdy bychom se neměli nechat odradit od věcí, jež udělat můžeme, tím, co udělat nemůžeme. Pasivní život se nestane smysluplným.

Nedávno jsem četl knihu Donalda Millera: A Million Miles in a Thousand Years (Milion mil za tisíc let). Výmluvně v ní píše o vnímání našich životů jako příběhů. „Nikdy jsem po zhlédnutí bezvýznamného filmu netvrdil, že jsou všechny filmy bezvýznamné,“ vysvětluje. „Bezvýznamný pro mě byl pouze film, který jsem právě viděl. Proto by mě zajímalo, zda lidé, kteří tvrdí, že život nemá smysl, ve skutečnosti nechtějí říci, že jejich život nemá smysl. Zda se prostě nerozhodli uvěřit, že jejich existence je bezvýznamná, a nepromítají své bezútěšné životy do ostatních.“1

1 MILLER, Donald.  A Million Miles in a Thousand Years: What I Learned While Editing My Life . Nashville, Tenn.: Thomas Nelson, 2009, s. 59–60.

„To je přesně o mně. Můj život nemá smysl. Moje existence je bezvýznamná. Chtěl bych, aby můj život nebyl tak bezútěšný.“ Říkáte-li si tato slova, pak mám pro vás dobrou zprávu. Tento příběh nemusí být váš. Můžete žít příběh života, který význam má.

Don Miller rovněž píše: „Můžete tomu říkat Bůh či svědomí nebo to můžete považovat za intuitivní vědomí, jež má každý z nás jakožto lidská bytost, jakožto žijící vypravěč; je to nutkání, jež mě vede k lepším příběhům a k tomu, abych byl lepší postavou. Věřím, že tam někde je nad námi spisovatel, jenž pro nás píše lepší příběh, komunikuje s námi a vkládá jej do našeho vědomí.2

2 Ibid. , s. 86.

Pokud váš příběh není tak smysluplný, významný či podmanivý,
jak byste si přáli, můžete jej změnit.

Jedno vám povím, ať už věříte v cokoli: Pokud váš příběh není tak smysluplný, významný či podmanivý, jak byste si přáli, můžete jej změnit. Můžete začít psát nový – a začít dnes. Nespokojte se s pouhým vyprávěním působivých příběhů. Rozhodněte se být součástí signifikantního příběhu. Staňte se hlavní postavou příběhu o člověku, který něco pozitivně ovlivnil.

Mluvte o sobě, ne o historii

Musím přiznat, že toto heslo jde proti všemu, co mě učili ve škole. Možná jste na tom podobně. V kurzech řečnictví, do kterých jsem docházel, nás profesoři učili, abychom své myšlenky podložili příběhy z historie, nikoliv osobními zážitky. Domnívali se, že by cokoliv jiného působilo sebestředně.

Postupem času jsem si však začal všímat, že kouzlo nejlepších řečníků netkví ve vyprávění lepších příběhů. Ve skutečnosti je učinili lepšími tím, že je v první řadě prožili. Jejich slova pramenila z osobních zkušeností. Byli srdcem svých nejlepších příběhů.

A právě to bych rád viděl u vás. Nechci, abyste byli pouhými vypravěči signifikantních příběhů, chci, abyste byli jejich hybateli. Vaše kniha má stále plno prázdných stránek, jež můžete svým životem zaplnit. Podstatou cílevědomého života je žít ten nejlepší příběh, který dokážete.

Mezi vynikající americké komiky šedesátých a sedmdesátých let minulého století patřila bratrská dvojice Smothers Brothers. Vzpomínám si na scénku, kterou předváděli ve své televizní show. Bylo to nějak takto:

„Co se děje, Tommy?“ zeptal se Dick, jenž byl velice přímý muž. „Vypadáš poněkud sklíčeně.“

„To tedy jsem!“ odvětil jeho bratr Tommy. „Dělám si starosti ohledně stavu americké společnosti.“

„Hm, a co přesně tě trápí? Bojíš se rozšíření chudoby a hladu v zemi?“

„Ne, to mě tolik nezajímá.“

„Dobře, tak je to rostoucí hrozba jaderné války?“

„Ne, ani toho se neobávám.“

„Rozčiluje tě, že mezi mladými Američany narůstá počet drogově závislých?“

„Ale ne, to je mi celkem jedno.“

Zmatený Dick to konečně vzdal. „Dobře, tak co tě tolik trápí, když to není hlad, chudoba, drogy ani válka?“

„Je to naše apatie,“ opáčil Tom.

Apatičtí lidé svůj svět nikdy nezmění. Lhostejní lidé nežijí životem, který má význam. Pasivní lidé se dobrovolně stahují z toho největšího příběhu – svého vlastního. Možná by se v něm rádi viděli, jsou však pouhými pozorovateli na vedlejší koleji. Chtěli by více, ale nedokážou se na něm aktivně podílet. Proč? Protože nežijí cílevědomě.

Začínáme psát vlastní signifikantní příběh

Pokud jste ze stejného těsta jako já a chcete mít za sebou na konci života signifikantní příběh, mohu vám pomoci. Ukážu vám jednoduchou cestu k cílevědomému životu. Nejprve se však musíte odhodlat k důležitému kroku vpřed. Musíte změnit své smýšlení, zaujmout nový postoj k životu a přejít od touhy napsat signifikantní příběh k činům.

1. Vložte se do příběhu

O signifikanci na ulici nezakopnete. Chcete-li dát svému životu význam, musíte za tím cíleně jít. To znamená jednat – a nevymlouvat se. Většina lidí netuší, že k úspěchu vede mnohem snazší cesta od neúspěchu než od výmluv.

Ve slavné studii, kterou zveřejnili Victor a Mildred Goertzelovi v knize Cradles of Eminence (Kolébky věhlasu), bylo u tří set vysoce úspěšných lidí zkoumáno prostředí, z něhož pocházeli. Tito lidé to dotáhli na vrchol. Byli to ženy a muži, kteří jsou všeobecně považováni za hvězdy ve svých oborech. V seznamu byli například Franklin D. Roosevelt, Helen Kellerová, Winston Churchill, Albert Schweitzer, Clara Bartonová, Mahátma Gándhí, Albert Einstein a Sigmund Freud. Intenzivní vyšetřování jejich raných životů přineslo několik překvapivých zjištění:

• Tři čtvrtiny z nich trápila v dětství chudoba, rodinné rozvraty nebo odmítaví či autoritářští rodiče.

• Čtyřiasedmdesát z pětaosmdesáti spisovatelů a dramatiků pocházelo z prostředí, v němž byli svědky napjatých psychologických dramat odehrávajících se mezi rodiči. Totéž platilo pro šestnáct z dvaceti básníků.

• Více než čtvrtina z těchto lidí trpěla fyzickým handicapem, mimo jiné slepotou, hluchotou či zmrzačenými končetinami. 3

3 GOERTZEL, Victor a Mildred George GOERTZEL.  Cradles of Eminence . Boston: Little, Brown, 1978.

Nepříznivý osud se snažil „vyřadit“ tyto lidi z jejich příběhů, oni se však nenechali. Proč? Protože byli velmi cílevědomí. Měli ohromnou motivaci – životní cíl, který je hnal kupředu i po úzkých, křivolakých a nepohodlných cestách. (O hledání motivace se rozepíšu ve čtvrté kapitole.)

Podíváte-li se na životy lidí, kteří dosáhli signifikance, uslyšíte jejich pobídku k tomu, abyste se ponořili do svého vlastního příběhu. Možná to neřekli přesně takto, ale při čtení jejich citátů ucítíte jasnou výzvu k činu:

„Odvážit se znamená přijít na okamžik o půdu pod nohama. Neodvážit se znamená přijít o sebe sama.“

– Søren Kierkegaard

„Pokud toho nemáš nad hlavu, jak chceš zjistit, jak vysoký vlastně jsi?“

– T. S. Eliot

„Buď sám tou změnou, kterou chceš vidět ve světě.“

– Mahátma Gándhí

„Tohle je pro blázny. Pro outsidery. Pro rebely a potížisty. Pro ty, kteří nezapadají. Pro lidi, kteří vidí věci jinak… Neboť pouze ti, kteří si naivně mysleli, že mohou změnit svět, to skutečně dokázali.“

– Steve Jobs

Lidé mě neustále žádají o radu, jak napsat knihu. Odpovídám jim, ať začnou psát. Mnozí by rádi napsali příběh, báseň či celou knihu, nikdy to však neudělají. Proč? Bojí se začít.

Toužíte-li po životě, který má význam, je třeba začít. Začít u sebe. Váš nejlepší příběh začne v okamžiku, kdy se do něj ponoříte. Staňte se součástí obrazu. Přestaňte se dívat, začněte žít! Nejenže změníte svůj život a prospějete ostatním, ale také získáte důvěryhodnost a morální autoritu, díky níž budete moci inspirovat druhé a spoluprací s nimi pozitivně ovlivňovat svět. (V knize se tomu budu nadále podrobně věnovat.)

Při návštěvě vědeckého centra v Orlandu upoutala moji pozornost cedule, na níž stálo: „Experimentujte – Prožívejte – Zkoumejte. ‚Nedotýkejte se‘ v našem slovníku není.“ Tato filozofie se mi líbí, nejenom v rámci vědeckého centra. Pro život platí totéž. Vrhněte se do něj! Nikdy nepoznáte, jak dobře umíte plavat, dokud nejste po uši ve vodě.

2. Okořeňte svůj příběh signifikancí

Dobře napsaný příběh je vystavěn z prvků, které považujeme za důležité. Žijeme-li pro signifikanci, dáváme tím druhým najevo, jak je pro nás důležitá. Téměř každý touží po životě, který má smysl a význam, ať už to projevuje navenek, nebo ne.

Chceme-li svůj příběh okořenit signifikancí, musíme opustit svou komfortní zónu. Musíme učinit změny, jež pro nás mohou být obtížné. Často se takovým změnám vyhýbáme. Avšak vězte: Nemůžeme sice změnit vše, čemu čelíme, ale také nemůžeme změnit nic, k čemu se nepostavíme čelem.

Chceme-li svůj příběh okořenit signifikancí, musíme také jednat. Pasivita vám může dodat pocit bezpečí – kdo nic nedělá, nic nezkazí. A i když vás třeba neaktivita nepřivede k neúspěchu, nemůže vést ani k úspěchu. Můžeme čekat, doufat a věřit. Pokud však nepodnikneme nic dalšího, přicházíme o příběhy, jež by náš život mohl napsat.

Nemůžeme dopustit, aby nás naše obavy a pochybnosti odradily od rozhodnutí začít. Chcete čekat na ideální moment? Bojíte se, že dopadnete špatně, když se vydáte na cestu, kterou přesně neznáte? Máte strach z případného selhání?

Chcete-li žít život, který má význam, nečekejte na to,
až budete dobří. Začněte nyní a dobrými se staňte.

Dovolte mi, abych vám řekl něco, co vám pomůže tyto obavy překonat. Musíte si uvědomit, že v ničem nebudete zářit napoprvé. Na začátku ještě nevíte, co přesně máte dělat. Každý má v začátcích potíže – smiřte se s tím. Spisovatel Ernest Hemingway prohlásil: „První verze je vždycky na prd.“ (Ve skutečnosti použil mnohem ostřejší výraz.) A tento muž získal Nobelovu cenu za literaturu. Chcete-li žít život, který má význam, nečekejte na to, až budete dobří. Začněte nyní a dobrými se staňte. Neznám žádného hvězdného sportovce, který by zářil od prvního okamžiku. Všichni jednou byli začátečníky. Někteří se díky tréninku stali dobrými. Někteří se stali výjimečnými.

Ať už děláme cokoli, nikdo z nás zpočátku neexceluje. Začínáme proto, abychom se mohli zlepšovat. Začínáme dříve, než jsme připraveni, neboť potřebujeme a chceme být lepší. Podstatné je dát do toho při každém pokusu všechno, dokud jednoho dne nedosáhneme patřičné úrovně. A někdy v budoucnu se možná můžeme stát i výjimečnými. To je podstatou růstu. Nemůžeme se však vyvíjet, dokud nezačneme.

Váš příběh nebude dokonalý. Mnoho věcí se změní. Vaše srdce si však bude prozpěvovat. Bude zpívat píseň signifikance. Píseň o tom, že něco pozitivně ovlivňujete. A to vás uspokojí hluboko na úrovni duše.

3. Vložte do příběhu své silné stránky

Nedávno jsem obědval s Jimem Collinsem, autorem knihy Good to Great (Z dobrého skvělé). Setkali jsme se na akci v Las Vegas a po pár minutách konverzace jsme se přesunuli k tématu smysl a dopad signifikance.

„Jime,“ zeptal jsem se, „co potřebujeme k tomu, abychom pozitivně ovlivnili komunitu?“ Věděl jsem, že se hodně věnuje výzkumu transformačních hnutí, a tak mě jeho odpověď opravdu zajímala.

„Chceš-li zjistit, zda jsi připraven stát se katalyzátorem signifikance,“ odvětil Jim, „musíš si položit a zodpovědět tři otázky:

• Můžeš být nejlepší na světě v tom, co děláš?

• Máš vášeň pro to, co děláš?

• Disponuješ prostředky, které ti pomohou změnit svět?“

Hodně jsem pak o těch otázkách přemýšlel a dospěl jsem k následujícím závěrům. První otázka se týká talentu. Disponujete určitými schopnostmi a dovednostmi, díky nimž můžete pomáhat lidem. Můžete být nejlepší na světě? Možná, možná ne. Můžete být tou nejlepší verzí sebe sama? Rozhodně ano! Nikdo jiný nemá přesně tytéž dovednosti a zkušenosti, příležitosti a překážky, načasování a vlohy. Jste jedineční a máte jedinečnou šanci pozitivně ovlivnit něco, co můžete pouze vy – v případě, že vám nechybí ochota vložit se do vlastního příběhu. Váš talent bude pákou, která vám pomůže napsat signifikantní příběh, po němž toužíte.

Druhá otázka se vztahuje k srdci. Signifikance začíná v našem srdci, když si přejeme něco pozitivně ovlivnit. Vidíme potřeby, cítíme bolest, chceme pomoci. A tak jednáme. Vášeň je duší signifikance, jejím palivem a jádrem.

Třetí otázka souvisí s nástroji. Nepochybně již máte k dispozici mnoho prostředků. Přeji si, aby se tato kniha stala jedním z nich. Ukáže vám, jak se stát cílevědomými a žít život, který má význam pro vaše srdce a hodnoty.

4. Přestaňte zkoušet a začněte konat

„Zkusím udělat, co můžu.“ Toto pravděpodobně čas od času prohlásí většina z nás. Říkáme tím vlastně: „Zaujmu k věci správný postoj a budu na tom úkolu pracovat, ale nenesu žádnou zodpovědnost za výsledek.“ Stačí však pokus k tomu, abychom dosáhli signifikantního života? Můžeme se přesunout z bodu, ve kterém jsme, do bodu, do něhož se chceme dostat, když to jen a pouze zkusíme?

Nemyslím si.

Slovo zkusit v sobě nenese skutečné odhodlání. Je polovičaté. Není to závazek k dosažení cíle. Je to způsob, jak říci: „Vynasnažím se.“ A to není až tak daleko od fráze: „Nějak to vyřeším.“ Zkoušení samo o sobě zřídkakdy vede k něčemu signifikantnímu.

Pokud ale zkusit nestačí, jaký je správný přístup?

Je potřeba konat!

Ve slovíčku dělat či konat se skrývá obrovské kouzlo. Když si pro sebe řekneme „udělám to“, uvolníme obrovskou sílu. Tato věta v nás uková řetěz osobní odpovědnosti, který se skládá z následujících článků: touha vyniknout, smysl pro povinnost, chuť do života a naprostá oddanost udělat cokoli, k čemu jsme se odhodlali. A všechno se to v součtu rovná závazku.

Je-li náš přístup založen na konání, rovněž nám to pomůže stát se tím, pro co jsme předurčeni. Tento přístup nás často vede k věcem, pro které jsme byli zrozeni. Zkoušení je plné dobrých úmyslů, konání je výsledkem cílevědomého života.

Při čtení těchto řádků si možná říkáte: „Nejsem si jistý, zda jsem na takový závazek připraven.“ Steven Pressfield, autor historických románů, takovéto zdráhání identifikuje. Používá termín odpor. „Existuje síla, která brání krásným věcem ve světě, a příliš mnoho z nás jí podléhá,“ píše. Konání nám pomáhá tuto sílu prolomit, což náš svět přesně potřebuje. Potřebuje, abychom žili své životy a přispěli k většímu příběhu, jenž se odehrává kolem nás.

Co vám signifikantní příběh přinese

Doufám, že podniknete kroky, jež vás dovedou k vašemu příběhu, a začnete žít signifikantním životem (nebo – pokud již signifikantní práci děláte – jeho význam zvýšíte). Jakmile se vydáte na cestu, začne na vás působit trvalá a pozitivní síla. Jestliže stále váháte, zda jste připraveni vykročit, zamyslete se nad tím, co vám to přinese:

Změníte se

Co je hlavním katalyzátorem změny? Je to akce. Porozumění může změnit smýšlení, ale pouze akce mění životy. Začnete-li jednat, změníte ten svůj. A díky této změně začnete měnit i druhé.

Podnikatel a řečník Jim Rohn pronesl: „Chcete-li změnit svůj život a nevíte, kde začít, zkuste se zaměřit na seznam věcí, o kterých si již dlouho říkáte, že byste je měli udělat.“ Který úkol z vrcholu vašeho seznamu může pomoci druhým? Rád bych vás vyzval k tomu, abyste si v této oblasti vyvinuli zvyk jednat. Pokaždé, když si zvolíme konání místo pohodlí, zvýšíme tím svou hodnotu, sebeúctu a sebevědomí. V konečném důsledku je často právě pocit, který ze sebe máme, tou nejlepší odměnou za jakoukoli činnost.

Konání mění lidské sny v signifikanci.

To, co nám v životě dodává hodnotu, není to, co dostaneme. Hodnotu do našich životů vnáší to, kým se v průběhu procesu staneme. Konání mění lidské sny v signifikanci. Jednání přináší osobní hodnotu, kterou nelze získat z jiného zdroje.

Během studia na vysoké škole jsem nabyl pocitu, že bych měl udělat něco, co by prospělo nejchudší čtvrti našeho města. Často jsem ostatní slyšel mluvit o tom, že by se těmto lidem mělo nějak pomoci, nikdy jsem však nikoho neviděl skutečně jednat. Proto jsem se rozhodl vést práce na očištění této oblasti. Celý měsíc pracovali dobrovolníci na zvelebování čtvrti. Poté jsme začali pomáhat lidem, kteří potřebovali lékařskou pomoc. Brzy začali lidé přebírat péči o čtvrť do vlastních rukou a věci se skutečně měnily. Živě si pamatuji, jak jsem těmi ulicemi procházel a prostupovala mnou mocná dávka hrdosti z dobře odvedené práce. Měl jsem radost z toho, když jsem si uvědomil, že jsem byl součástí skupiny lidí, jež tuto komunitu pozitivně ovlivnila. Ve výsledku byla změna ve mně stejně velká jako změna v této čtvrti.

Jak vás ovlivní skutečnost, převezmete-li zodpovědnost za svůj příběh a začnete cíleně žít signifikantním životem?

• Utvrdíte se ve svých hodnotách. Pokud děláte něco, co je pro vás hodnotné, vyjasníte si tyto hodnoty a ve svém životě jim nastavíte trvalou prioritu.

• Objevíte svůj hlas. Tím, že něco děláte, zvýšíte si sebevědomí, nebudete se obávat mluvit před ostatními a ukázat jim, v co věříte. Začnete se pro lidi stávat morální autoritou.

• Vypěstujete si svůj charakter. Pasivní lidé se nechávají ovlivnit ostatními. Aktivní lidé se snaží zformovat a udržovat si svůj charakter vlastními silami. A díky tomuto úsilí rostou a rozvíjejí se.

• Prožijete vnitřní naplnění. Dostanete-li se tam, kde byste měli být, budete spokojeni. Vnitřní naplnění naleznete, budete-li jednat v souladu s tím, kým jste.

Žijeme-li cíleně pro druhé, začneme vidět svět i jinýma než jen vlastníma očima. To nás inspiruje k tomu, abychom dělali více, než jen někam patřili – aktivně se na věcech podílíme. Nejenže nám na lidech záleží, ale skutečně jim pomáháme. Nejsme jenom spravedliví, ale také laskaví. Jdeme za hranice snů – pracujeme. Proč? Protože chceme něco pozitivně ovlivnit.

Chcete-li lepší život, zaměřte se na svůj příběh. To, co osobně získáte, vám vyrazí dech. Nebude to procházka růžovou zahradou. Signifikance je chaotická. Je nepohodlná. Je zahlcující. Někdy jsem byl zklamán sám sebou, někdy jsem se zklamal v druhých. Věci, které jsem nemohl, neudělal nebo neměl udělat, odhalily mé nedostatky. Příběh, který jsem chtěl napsat, je odlišný od toho, který píšu. Ale to je v pořádku. Zaznamenal jsem přešlapy, jež rozvinuly můj charakter, i nezapomenutelné „trefy do černého“. Jakmile se váš signifikantní příběh přesune z ideálního světa do reality, začne vás přetvářet.

Přivedete do svého příběhu ostatní

To, k čemu směřujete, vám jde naproti. Léta učím, že pokud se člověk vydá směrem ke své vizi, začnou k němu přicházet prostředky. Mohou to být materiální zdroje, peníze či lidé. Když se dotyčný zastaví, zastaví se i tok prostředků. Jakmile se vydáte cestou signifikantního příběhu a začnete jednat, poznáte, že tomu tak je.

Tento poznatek jsem posunul ještě o krok dál. Zvu ostatní, aby se ke mně přidali na cestě za signifikancí. (Podrobně to vysvětlím v sedmé kapitole.) Když ke své cestě přizvete další lidi, získáte velkou moc. Nabízíte jim, aby se stali součástí vašeho příběhu, a sdílíte tak svou signifikanci. Don Miller to ilustruje ve své knize A Million Miles in a Thousand Years (Milion mil za tisíc let). Píše:

V Ugandě jsem šel se svým přítelem Bobem na slavnostní zahájení stavby školy, kterou budoval. Bylo zde vedení školy i zástupci místních úřadů. Ředitel školy koupil tři stromy, které měl na počest zahájení stavby zasadit on, zástupce vlády a Bob. Bob si všiml, že stojím s fotoaparátem opodál a pořizuji snímky. Přišel ke mně a požádal mě: „Zasadíš ten strom za mě?“

„Jsi si jistý?“ zeptal jsem se.

„Naprosto,“ odpověděl. „Bude skvělé, když mi tě ten strom připomene pokaždé, když navštívím tohle místo.“

Odložil jsem fotoaparát, pomohl vykopat jámu a zasadil úzký stromek do země. V té chvíli přestala být tato škola Bobovou školou. Příběh již nebyl pouze jeho. Vkročil jsem do něj po jeho boku. Je to úžasný příběh o vzdělání poskytovaném dětem, jež by se ho jinak nedočkaly. Posléze jsem daroval finance na podporu Bobovy práce v Ugandě, a nyní se navíc chystám platit školné dítěti, které jsem potkal ve vězení v Kampale, odkud ho Bob a jeho právníci pomohli osvobodit. Vyprávím spolu s Bobem lepší příběh.4

4 MILLER, Donald.  A Million Miles in a Thousand Years: What I Learned While Editing My Life . Nashville, Tenn.: Thomas Nelson, 2009, s. 236–237.

Pozvete-li někoho, aby se k vám přidal, změníte se vy i on a vaše příběhy budou lepší. Básník Edwin Markham napsal:

Osud učinil z nás bratry,

nikdo nekráčíme sám,

vše, co odešleme druhým,

vrací se zas zpátky k nám.

Nejlepší vzpomínky mám na chvíle, kdy jsem svůj signifikantní příběh sdílel s ostatními. Není radosti, jež by se vyrovnala pocitu, jejž mají lidé společně pracující pro obecné blaho. Mými nejlepšími přáteli jsou lidé, kteří se mnou putují po cestě signifikance. Tato přátelství jsou umocňována smysluplnými zážitky. A vaše na tom budou stejně.

Zvýšíte svou touhu po další signifikanci

V roce 2013 jsem se zúčastnil řečnické události v Bahrajnu. Na obědě jsem seděl naproti Jaapovi Vaandragerovi. Jaap je úspěšný obchodník z Nizozemska, který v Bahrajnu žije a pracuje. Během naší konverzace se mě zeptal, o čem píšu. Stručně jsem mu vysvětlil téma své knihy o pozitivním ovlivňování světa. „Má dcera Celine pozitivně ovlivňuje lidské životy, a to jí ještě není ani osmnáct,“ reagoval. Pak mi vylíčil její příběh, který mě dostal do kolen.

Celine vyrůstala v Nizozemsku a uvědomovala si, jaké má oproti jiným lidem štěstí. Jasně to mohla vidět v Indii, kde její otec a dědeček uskutečnili mnoho charitativních projektů. I ona Indii navštívila a viděla podmínky, v nichž tamní lidé žijí. „Viděla jsem, kolik lidí žije v extrémní chudobě,“ nechala se slyšet. „Dětem ve slumech a ostatních chudých oblastech chybí základní vzdělání a hovoří pouze svým mateřským jazykem, což později v životě značně omezuje jejich možnosti. Největším přáním těchto dětí je vymanit se z chudinské čtvrti a začít nový život ve městě, kde budou mít stabilní práci, stabilní příjem a milující rodinu.“

Uvědomila si, že klíčem je vzdělání. „Věřím, že je to jedna z nejdůležitějších věcí v životě, která lidem umožňuje dělat cokoli, po čem touží,“ tvrdí Celine. Domnívá se, že pokud děti dostanou příležitost naučit se anglicky, budou mít později větší šanci na lepší život.

Celine měla plán. Rozhodla se najít škole pro znevýhodněné děti učitele angličtiny. To by jim do pozdějšího života velmi pomohlo a přineslo větší příležitosti. Pustila se do hledání a s pomocí svých přátel z Indie nalezla vhodnou školu, která potřebovala učitele angličtiny, ale nemohla si jej dovolit. V této a podobných školách dostávali žáci pouze nejzákladnější pomůcky a oběd, což bylo pro mnohé z nich jediné teplé jídlo za celý den.

Škola, kterou objevila, se jmenovala po indickém vládci Mahádadžím Šindé. Děti, jež tuto základní školu navštěvovaly, patřily mezi nejvíce znevýhodněné v celé Indii. Deset procent z nich byli sirotci, šedesát procent mělo pouze jednoho rodiče a čtyři pětiny žily ve slumech.

Najít učitele angličtiny nebylo snadné, Celine to však dokázala za měsíc. Učitelkou se stala mladá svobodná žena. Celá její rodina závisela na jejím platu, včetně otce, jenž bojoval s rakovinou. Byla nezaměstnaná a vděčná za pracovní příležitost. Celine už zbývalo jen vymyslet, jak zaplatit její mzdu.

Začala organizovat prodej sušenek ve škole a zkoušela i další věci, požadované částce se však ani zdaleka nepřiblížila.

Když se blížily její šestnáctiny, dostala nápad. „U příležitosti svých šestnáctých narozenin jsem se rozhodla jít o krok dál. Pozvala jsem všechny své přátele, rodinné přátele a spolužáky na narozeninovou sbírku a řekla jsem jim, aby s sebou někoho přivedli.“

Nechtěla žádné dárky, místo toho požádala účastníky, aby přispěli na její nově založenou charitu s názvem No Nation Without Education (Ať není žádný národ bez vzdělání).

„Během několika hodin se naplnila kasička na příspěvky a já věděla, že jsme splnili cíl,“ vypráví Celine. „Když jsem spočítala peníze, nemohla jsem uvěřit vlastním očím. Vybrali jsme více než dvojnásobek požadované částky. Úspěch!“

Z těchto peněz uhradila učitelčin měsíční plat. Děti tudíž dostaly potřebné lekce angličtiny, učitelka získala stabilní zaměstnání a její otec si mohl dovolit léčbu rakoviny. Za zbylé peníze Celine nakoupila pro děti učebnice angličtiny a plyšáky. Když do školy přivezla knížky a hračky, děti byly nadšené a s radostí ji vítaly. U příležitosti této návštěvy Indie ještě pomohla s dalšími projekty, které sponzoroval její dědeček.

„V Indii jsem si to náramně užila,“ vypráví Celine. „Ani jsem nevěděla, jak pořádně poděkovat všem lidem, kteří mi pomohli. Tento zážitek mi změnil život a budu si jej pamatovat až do smrti.“

Zde však Celinin příběh nekončí. „Moje další mise? K osmnáctým narozeninám bych si přála postavit školu v Bombaji.“

Příběh této mladé dívky potvrzuje, že pokud do svého života vneseme signifikanci, zvýší se naše chuť dělat další a další věci, jež mají smysl. Když jsem začal obohacovat druhé, stalo se to obsesí v tom nejlepším slova smyslu. Čím víc jsem dělal, tím jsem byl odhodlanější hledat další příležitosti. Motýl se nemůže znovu stát housenkou. Jakmile začnete žít příběhem signifikance, dostanete chuť měnit věci k lepšímu a už nikdy se nevrátíte zpět.

Motýl se nemůže znovu stát housenkou.
Jakmile začnete žít příběhem signifikance,
dostanete chuť měnit věci k lepšímu a už nikdy se nevrátíte zpět.

Lituji, že jsem si v dospívání nepřečetl příběh podobný tomu, jaký prožila Celine. Měl jsem sice mnoho výhod, nikdy mi však nikdo neukázal, že lidé mohou dělat signifikantní věci už v tomto věku. A mě nikdy nenapadlo, že bych mohl něco takového jako dítě dokázat. Kdybych o této možnosti věděl, značně by mě to ovlivnilo.

Váš příběh vás přežije

V mé knize The Leadership Handbook (Příručka leadershipu) naleznete kapitolu na téma dědictví a odkaz. Je nadepsána slovy: „Lidé váš život shrnou do jedné věty. Nyní rozhodněte, jak bude znít.“ Tím, že se ponoříte do svého příběhu a cíleně začnete pozitivně ovlivňovat svět, zvolíte svůj odkaz. Je to velká příležitost. Právě dnes se můžeme rozhodnout pro život, který má význam a který ovlivní, jak si nás lidé budou pamatovat, až tady nebudeme.

Má žena Margaret byla hluboce dojata knihou s názvem Forget-Me-Not: Timeless Sentiments for Lifelong Friends (Nezapomeň na mě: Nestárnoucí cit pro dlouholeté přátele). Jedná se o sbírku prózy a poezie z 19. století. Obzvláště na ni zapůsobil tento záznam:

Drahá Violo,

odvaž se jednat správně, odvaž se být ryzí,

máš tady práci, již nezvládne nikdo cizí.

Proveď ji tak dobře, tak vlídně a směle,

že o ní andělé vyprávět budou skvěle.

Tvá přítelkyně Annie

Haskinville, New York, 8. února 1890

Neměl by právě o něco takového usilovat každý z nás? Jak prohlásil Viktor Frankl: „Každý má své určité poslání či životní misi. Každý musí vykonat konkrétní úkol, jenž má být splněn. Nahrazen být nemůže a šanci zopakovat svůj život nedostane. Úkol každého z nás je tedy jedinečný, stejně jako příležitost vykonat jej.“

Tohle je osobní

Nyní trochu odbočím a něco vám povím. Pokud jste četli některé mé dřívější knihy, zjistíte, že tato se od nich odlišuje v tónu i přístupu. Ukážu vám cestu k cílevědomému životu a pomohu vám napsat příběh signifikance, také vám však budu hodně vyprávět o svém životě. Jak jsem vyrůstal a chodil do školy v maloměstě v Ohiu v padesátých a šedesátých letech minulého století. Jak jsem se stal pastorem malého kostela ve venkovské Indianě. Jak jsem vedl rozvíjející se církevní organizace v průběhu sedmdesátých, osmdesátých a devadesátých let. Jak jsem přešel k řečnění a mentoringu pro byznysmeny a lídry. Jak jsem založil několik firem a neziskovou organizaci. A jak jsme nakonec dokázali vytrénovat miliony lídrů z celého světa.

Nebudu vám to vyprávět proto, abych si tu „honil triko“. Můj život není bezvadný, přesto však věřím, že se o něj musím podělit, neboť neznám lepší způsob, jak vám ukázat cestu k cílevědomému životu. Domnívám se, že pokud poznáte můj život a to, jak se odvíjel, pomůže vám to napsat vlastní signifikantní příběh. Dodá vám to sílu vést sebe sama k životu, který má význam.

Musím zdůraznit ještě jednu důležitou věc. V této knize hovořím otevřeně o své víře. Činím tak proto, že se jedná o důležitou součást mé osobní cesty. Můžete na tom být stejně, ale vím, že to tak být nemusí. Ujišťuji vás, že se vás nebudu snažit o své víře přesvědčit. Upřímně věřím, že vám může být můj příběh užitečný i v případě, že vás víra nezajímá, nebo se dokonce stavíte negativně vůči náboženství či Bohu. Chci však, abyste věděli, že vás vždy upozorním na pasáže, ve kterých budu o své víře psát, a vy je můžete přeskočit, pokud budete chtít. Rozhodně mě to neurazí.

Když už jsem u zpovídání, povím vám také jedno malé tajemství. Psaní této knihy pro mě bylo náročnější než psaní jakékoli předchozí. Proč? Protože poselství cílevědomého života je natolik významné, silné a osobní, že jsem je bezpodmínečně musel uchopit správně. Domnívám se, že to, co mohu k danému tématu říci, má potenciál změnit váš život, stejně jako to změnilo můj.

S prvními kroky k signifikanci vám může pomoci projekt s názvemSedmidenní experiment,který jsem za tímto účelem vytvořil. Ukáže vám, jak podniknout první malé krůčky na cestě k cílevědomému životu a signifikanci. Navštivte stránky7DayExperiment.com a vyzkoušejte to sami. Vše je zdarma.

Když jsem se vrátil ke svému příběhu a prozkoumal svou cestu cílevědomého života a signifikance, zjistil jsem, že sledovala určitý vzorec. Tento vzorec využiji k tomu, abych vám ukázal směr. Tady je:

Chci něco pozitivně ovlivnit.

Dělám věci, které něco pozitivně ovlivní.

S lidmi, kteří něco pozitivně ovlivňují.

Ve chvílích, kdy lze něco pozitivně ovlivnit.

Zbytek knihy je podle tohoto vzoru uspořádán do čtyř sekcí (s výjimkou následující kapitoly, v níž vysvětlím některé věci týkající se cílevědomého života). Přeji si, aby vám můj příběh pomohl objevit vaše já, touhu něco pozitivně ovlivnit a schopnost žít signifikantním životem, který může začít právě teď.

Budu vám o sobě hodně vyprávět a odhalím svou minulost víc než kdy předtím, nechci tím však v žádném případě říci, že je můj příběh důležitější než příběhy jiných nebo ten váš. Naopak, věřím, že každý člověk má obrovskou hodnotu. Každý z nás má význam. Věřím ve vás a věřím ve váš potenciál osobní transformace. A také věřím, že máte schopnost tento svět ovlivnit.

Váš příběh – stejně jako ten můj – nebude dokonalý. V životě každého z nás jsou výhry i prohry, dobré a špatné dny, vzestupy a pády, překvapení a nejistoty. O tom je život. Tato kniha vás nepovede k perfektnímu životu. Povede vás k lepšímu životu.

Celý svůj život pozoruji lidi. Všiml jsem si, že většina z nich zaujímá poměrně pasivní postoj k životu. Svědčí o tom fakt, že když byli dotázáni na to, čeho ve svém životě obzvláště litují, osm z deseti se zaměřilo na věci, které neudělali, nikoli na věci, které udělali. Jinými slovy, trápily je věci, k nimž se nedokázali odhodlat – mnohem víc, než věci, které pokazili. Když začnete žít cílevědomě, získáte lepší příběh. Hovořím z vlastní zkušenosti.

Váš nejlepší příběh

Mezi mé oblíbené filmy patří Amistad od Stevena Spielberga. Je to příběh o vzpouře na otrokářské lodi a soudním procesu, který následoval, když plavidlo zázračně dorazilo k břehům Spojených států, a který měl rozhodnout o statusu vzbouřených otroků. Otroky reprezentoval afroamerický abolicionistický právník Theodore Joadson, jehož ztvárnil Morgan Freeman. Jeho poradce, bývalého amerického prezidenta Johna Quincyho Adamse, hraje Anthony Hopkins.

Adams ve filmu požádá Joadsona, aby shrnul svůj případ. Joadsonova sumarizace je brilantní, přesná a prostá emocí. Adams mu pak poradí: „Již na začátku své právnické kariéry jsem poznal, že vyhraje ten, kdo poví nejlepší příběh.“

Chci, abyste vyhráli díky tomu nejlepšímu příběhu, který váš život může povědět. Zatímco se zamýšlíte nad svým životním příběhem a nad tím, jak ho nakonec chcete číst, dovolte mi sdělit závěrečnou myšlenku. Často lidi učím, že máme dva velké životní úkoly: najít a odevzdat své já. Věřím, že sebe samé objevíme v momentě, kdy odhalíme svůj životní záměr. Své já odevzdáme v průběhu cesty za signifikancí, když začneme upřednostňovat druhé. Výsledkem je, že lidé, kterým pomáháme, také naleznou sebe samé, a celý koloběh začne znovu. Tento cyklus může existovat i po naší smrti. Až zemřu, nevezmu si s sebou žádný majetek, mohu však žít v ostatních díky tomu, co jsem jim dal. Doufám, že právě k tomu poslouží i tato kniha.

Pokud jste připraveni naučit se, jakým způsobem vám může cílevědomost změnit život, pokračujte ve čtení. Podíváme se, proč k signifikantnímu životu nestačí pouhé dobré úmysly.

Až zemřu, nevezmu si s sebou žádný majetek,
mohu však žít v ostatních díky tomu, co jsem jim dal.

Váš dosavadní příběh

Jak byste charakterizovali svůj dosavadní životní příběh? Je již nyní významný? Nebo je dobrý, ale nikterak pozoruhodný? Zaostává za tím, co byste si představovali? Na chvíli o něm popřemýšlejte, vezměte si tužku a papír a začněte psát. Můžete k tomu přistoupit mnoha způsoby: Můžete si sepsat seznam všech pamětihodných okamžiků vašeho života – pozitivních i negativních. Můžete napsat vyprávění. Můžete si poznamenávat nahodilé myšlenky nebo stvořit souhrnný odstavec. Způsob není důležitý. Podstatné je, abyste si udělali čas na zamyšlení nad tím, zda se váš životní příběh odvíjí směrem k cíli, v němž byste se na sklonku svého života rádi viděli.

Plán cílevědomého života:

Váš život může být skvělým příběhem

Začněte plánovat novou kapitolu

Pokud váš život nesměřuje přesně tam, kam byste chtěli, sepište si věci, kterých chcete dosáhnout, abyste učinili svět lepším místem. Nemusí to být nic mimořádně vznešeného ani průlomového. Důležité je, abyste pozitivně ovlivnili něco, co je pro vás důležité. Co chcete, aby lidé říkali na vašem pohřbu? Sepište to právě teď.

Vložte se do svého příběhu

Nyní se pokuste rozpoznat, co by pro vás znamenalo, kdybyste svému životu začali aktivně dodávat význam a vložili se do svého příběhu. Identifikujte jediný úkol, který pomůže přepsat váš příběh a který můžete udělat dnes a každý další den v následujícím týdnu či měsíci. Slovy Douga Hortona: „Buďte svým vlastním hrdinou, je to levnější než lístek do kina.“

2.
PROČ DOBRÉ ÚMYSLY NESTAČÍ

„Cesta do pekla je dlážděna dobrými úmysly.“ Tento výrok je připisován básníkovi Samuelu Johnsonovi. Proč by říkal něco takového? Není snad touha pomáhat druhým a konat dobro pozitivní věc? Odpovídám, že ano, a chcete-li ze srdce pomáhat druhým a obohacovat je, pak jste dobrý člověk. Ale pokud pro to cíleně nic neděláte, také nic neovlivníte.

Překročte hranici signifikance

Ve filmu Pošli to dál zadá učitel Eugene Simonet žákům zvláštní úkol. „Zamyslete se nad tím, jak byste mohli změnit svět, a poté tuto myšlenku zrealizujte,“ vyzývá žáky, aby pozitivně ovlivnili životy druhých. Proč? Protože ví, že většina lidí – ačkoli by chtěli udělat něco významného – nikdy nezačne cíleně stavět most mezi věděním a jednáním. Čekají. Výsledkem je, že tuto propast nikdy nepřeklenou, a tudíž se nikdy nedočkají signifikance.

Ohlédnu-li se zpět za svou cestou signifikance, nemohu si nevšimnout, že na jejím počátku bylo více dobrých úmyslů než cílevědomého žití. Mé dobré úmysly vyjadřovaly touhy mého srdce a přání pomáhat druhým, byly však daleko od signifikance, kterou jsem si opravdu přál. Dobře to ilustruje příklad z doby, kdy jsem studoval střední školu. Od dětství jsem miloval basketbal. Od třetího ročníku jsem reprezentoval basketbalový tým své školy a docela se mi dařilo. Ale také jsem chtěl hrát americký fotbal. Věděl jsem však, že si mí rodiče nepřejí, abych se věnoval více sportům, protože se obávali, že bych pak nezvládal školu. Měl jsem tedy dilema. Každé léto jsem svým kamarádům tvrdil, že se v následujícím ročníku zúčastním náboru do fotbalového týmu. Měl jsem v úmyslu se ukázat. Věděl jsem však, že bych tím zklamal své rodiče. A tak jsem nevyhnutelně zklamal sebe a své přátele tím, že jsem na nábor nedorazil. Mé úmysly byly ve výsledku nekonzistentní s mým jednáním.

V mládí mé úmysly příliš často zůstávaly pouze v mé mysli jakožto skvělé myšlenky nepodložené činy. Kdybych byl cílevědomý a pověděl svým rodičům, že chci hrát fotbal, myslím, že by mi to dovolili.

Smutné je, že jsem se do fotbalového týmu nedostal, neboť jsem rodičům nikdy nesdělil své pocity. Každý rok jsem sedával na tribuně a sledoval hru, protože mě mé dobré úmysly dál nedovedly. Postupem času jsem objevil cestu, jež v životě vede z tribuny na hřiště. Bylo to tehdy, když jsem začal vnímat rozdíl mezi dobrými úmysly a cílevědomým životem. Signifikance se mi stala vlastní poté, co jsem si začal uvědomovat potřebu jednat s denní pravidelností a dotahovat myšlenky do konce.

Který sport sledujete, i když byste jej raději hráli? Sedíte na tribuně a pasivně sledujete něco, co je ve vašem životě důležité, aniž byste to nějak ovlivnili?

Který sport sledujete, i když byste jej raději hráli?

Existuje mnoho cest vedoucích k signifikanci – tolik, kolik je lidí na této planetě. Každý z nás má jedinečné dovednosti, vlohy, příležitosti, motivy a poslání. V následujících kapitolách vám pomohu zjistit, co pro vás některé z těchto věcí znamenají. Je zde však jedna jistá cesta vedoucí k signifikanci – cesta cílevědomého života. Stále čtete tuto knihu, a tak usuzuji, že jste se rozhodli uposlechnout mé rady z první kapitoly a vložit se do svého příběhu. Chcete žít život, který má význam, a toužíte po signifikanci. To je dobrý začátek. Nastupuje však otázka, jak toho dosáhnout.

V první řadě musím objasnit, co mám na mysli, když hovořím o cílevědomém životu. Popisuji život, jenž vám přináší každodenní uspokojení a neustálý proud odměn pouze za to, že pracujete na tom, abyste pozitivně ovlivnili životy druhých – ať už je tento vliv malý, či velký. Cílevědomý život je mostem, jenž vás dovede k životu, který má význam a k němuž nevede cesta dlážděná pouhými dobrými úmysly.

Co tedy tvoří onen obrovský rozdíl mezi dobrými úmysly a cílevědomým životem? K vysvětlení stačí jen několik slov. Podívejte se na následující tabulku a zamyslete se nad tím, zda se nacházíte v krajině dobrých úmyslů, nebo ve světě cílevědomého života.

Dokážete z této tabulky vyčíst, proč samotné dobré úmysly nikdy nevedou k signifikanci? Dokonce lze říci, že pokud si pouze pěstujete dobré úmysly a nikdy nejednáte cíleně, můžete se snadno stát deprimovanými a prázdnými. Důvodem je to, že touha po pozitivních změnách narůstá, ale nedostatečné výsledky vedou k frustraci.

Ať už si to uvědomujeme, nebo ne, každý se nacházíme v jednom z těchto světů. Ať už úmyslně, nebo bezděčně se ve své touze učinit svět lepším místem buď spokojíme s dobrými úmysly, nebo si osvojíme cílevědomý život. Co uděláte vy?

Učíme se být cílevědomí

Dokonce i člověk jako já, jenž vyrůstal v rodině, která cílevědomost značně oceňovala, může mít někdy problémy pochopit, jak se cílevědomou osobou stát.

Můj otec je tím nejcílevědomějším člověkem, jakého jsem kdy poznal. Ví, čemu věří, dokáže identifikovat, co chce, přemýšlí, jak dosáhnout požadovaných výsledků, a konzistentně jedná, aby jich dosáhl. Ani po devadesátce nepřestal cílevědomě žít.

Otec v mládí studoval úspěšné lidi a zjistil, že mají jednu vlastnost společnou: pozitivní přístup. Neměl přirozeně pozitivní povahu, a tak začal číst knihy a poslouchat řečníky, kteří ho naučili, jak myslet pozitivněji. A pozitivní myšlení procvičoval každý den. Mimochodem, dělá to dodnes.

Zde je další příklad jeho cílevědomosti: Během hospodářské krize, kdy byla obrovská nezaměstnanost, se otec vypravil do podniku, v němž chtěl pracovat, a nabídl, že zde zdarma odpracuje jeden den. Usoudil, že jeho práce bude tak dobrá, že jej majitel podniku prostě namístě zaměstná. Pokud by se tak nestalo, šel by někam jinam a udělal zde totéž. Nikdy nebyl bez práce.

Moji rodiče byli velmi cílevědomí, i co se týče výchovy mého staršího bratra Larryho, mladší sestry Trish i mě. Chtěli se seznámit s našimi přáteli a dohlížet na naše vztahy, a tak zajistili, abychom v domě měli všechno, co si děti mohou přát: hračky, pingpongový i kulečníkový stůl, sadu pro chemické pokusy a mnoho dalšího. Díky tomu se zde scházely všechny děti ze sousedství a matka nás mohla jemně upozorňovat na to, které vztahy jsou pro nás prospěšné, a které nikoliv.

U večeře nám máma s tátou pravidelně pokládali otázky. „Co jste dnes přečetli? Zkusili jste něco, co se vám nepovedlo?“ Rodiče se snažili zasít semínka cílevědomosti do našeho podvědomí u každého společného jídla.

Táta se též cíleně věnoval našemu růstu a vývoji. Neplatil nám za vynášení odpadků, ale za přečtení knihy, jež nás mohla obohatit. (Smetí jsem i tak vynášel, pouze jsem za to nedostával peníze.) Když jsem získal řidičský průkaz a chystali jsme se jet domů, řekl mi před nastoupením do auta, že mě naučí nejdůležitější lekci, kterou se kdy v souvislosti s řízením dozvím. Vytáhl z kapsy saka knihu a vložil ji do přihrádky u palubní desky. „Budou chvíle, kdy budeš stát v zácpě, na přejezdu nebo na někoho čekat,“ řekl mi. „Čtení je nejlepší způsob, jak tento čas využít.“ Odjakživa mi cíleně vštěpoval lásku ke čtení.

Navzdory vysoké cílevědomosti svých rodičů jsem si jako dítě cílevědomý život neosvojil. Možná jsem byl až příliš hravý a většinou se chtěl prostě bavit. Když jsem vyrostl, začal jsem si myslet, že cílem vedoucím k úspěchu je usilovná práce. Věřil jsem, že čím usilovněji budu pracovat, tím úspěšnější budu.

Co mě změnilo? Jakým způsobem jsem konečně dospěl k tomu, že klíčem k životu, který má význam, je cílevědomý život? Že právě to je mostem mezi úspěchem a signifikancí? Když mi bylo něco přes dvacet, seznámil jsem se s mužem jménem Curt Kampmeier.

Curt působil v ústavu zaměřeném na úspěch a motivaci, který se nacházel v texaském Wacu. Slyšel jsem jeho projev o principech úspěchu a opravdu se mi líbilo, co vykládal, a tak jsem mu poslal zprávu. Zeptal jsem se ho, zda se s ním mohu setkat, až se příště objeví v našem městě. K mému údivu odpověděl kladně, a tak jsme se jednoho rána sešli u snídaně.

„Chceš-li se rozvíjet, musíš tak činit cíleně.“

– Curt Kampmeier

Zatímco jsem jedl omeletu, zeptal se mě, zda mám plán osobního rozvoje. Podobnou otázku mi ještě nikdy nikdo nepoložil. Nejenže jsem žádný plán neměl, ale ani jsem nevěděl, že bych nějaký měl mít. Cítil jsem se trapně, a tak jsem se pokusil otázku obejít. Začal jsem mu vykládat o všech věcech, které dělám v práci, a o tom, kolik hodin denně tím trávím, okamžitě mě však prohlédl.

„Chceš-li se rozvíjet,“ řekl mi, „musíš tak činit cíleně.“

Tato věta mě zasáhla jako blesk.

Curt mi sdělil, že má detailní plán osobního rozvoje – balíček, který obsahuje materiál týkající se cílů, přístupu, iniciativy a zodpovědnosti. Instinktivně jsem tušil, že by mi tyto věci mohly pomoci. Když jsem se ho zeptal, jak jej mohu získat, odpověděl, že si ho mohu koupit za 695 dolarů.

Částka byla stejně vysoká jako můj tehdejší měsíční plat!

Vrátil jsem se ze snídaně a začal se pídit po alternativách. Ptal jsem se přátel a kolegů, zda mají plán osobního rozvoje. Bez výsledku. Nikdo z mých přátel se cíleně nesnažil zlepšit ve svém oboru. Stejně jako já prostě očekávali, že to přijde samo. Zní to jako slova ze světa dobrých úmyslů, že ano?

Nakonec jsme si já a moje žena Margaret sedli ke stolu, chopili se papíru a tužky a vymysleli, co obětujeme a kde ušetříme drobné, které dají dohromady částku potřebnou ke koupi balíčku. Byli jsme novomanželé, kteří sotva přežívali z výplaty, přesto jsme za šest měsíců dokázali nastřádat potřebné peníze. (Uvědomte si, že to bylo v době, kdy ještě nebyly kreditní karty dostupné pro každého.)

Nikdy nezapomenu na den, kdy jsem balíček konečně dostal. Viděl jsem jej předtím na schůzce s Curtem, když jsem jej však otevřel a začal zkoumat, omráčila mě jeho prostota. Tak za tohle jsem zaplatil skoro 700 dolarů? To byla moje první myšlenka. Doufal jsem v instantní recept, ale místo toho mě čekala hromada práce.

Co jsem mohl dělat? Ponořil jsem se do práce. Koneckonců, zaplatili jsme za balíček malé jmění. Dávno však vím, že to za tu investici stálo. Ano, balíček mě povzbudil ve snění, ale také mě naučil detailně své sny plánovat a určit jim termíny splnění. Přiměl mě prozkoumat sebe sama a pozici, v níž se nacházím. Díky němu jsem identifikoval své slabiny a silné stránky. Naučil jsem se každý týden precizně plánovat své cíle. Balíček mě vtáhl do procesu každodenního osobního růstu.

Doufal jsem tehdy v řešení, namísto toho jsem dostal cestu.

Byl to kurz cílevědomého života. K cílevědomosti mě přiměla již pouhá koupě balíčku, neboť jsme po dobu šesti měsíců museli přinášet každodenní oběti, abychom na něj ušetřili.

Balíček mi otevřel oči a já objevil cílevědomý život. Pomohl mi s vytvořením mého prvního životního plánu. Nemohu na něj jednoduše umístit cenovku, neboť jeho hodnota spočívá v tom, že mě dovedl k velkému prozření.

Pokud chci něco pozitivně ovlivnit, musím si uvědomit, že:

Přání, aby se věci změnily, věci nezmění.

Touha po zlepšení nepřinese zlepšení.

Snění nám neposkytne všechny odpovědi, které potřebujeme.

Pokud chci transformovat sebe nebo druhé, nestačí jen samotná vize.

Pozitivních změn dosáhnu pouze tehdy, pokud ovládnu své myšlení a přeměním přání v činy. Je třeba přejít od chtění k jednání.

Možná jste si již předchozí pravdy uvědomili dříve. Možná jste už začali na tomto posunu pracovat. Možná jste na to přišli dříve než já. Pokud však ne, něco vám povím. Právě teď máte možnost přejít od dobrých úmyslů k cílevědomému životu. Můžete se stát natolik cílevědomými, že si vaši přátelé, příbuzní, kolegové, nadřízení, sousedé i pochybovači budou říkat: „Co se to jenom stalo?“ Vaše transformace jim vyrazí dech. A inspiruje druhé k tomu, aby se také pokusili o osvojení cílevědomého života.

Sedm benefitů cílevědomého života

Intuitivně nejspíš cítíte, že vám cílevědomý život prospěje, pravděpodobně však chcete vědět, co konkrétního vám přinese. Minulost mi ukázala mnohá pozitiva, jež z cílevědomého života vycházejí. Seznamte se s těmito sedmi benefity:

1. Cílevědomý život nás přivede k otázce: „Co je pro mě v životě skutečně důležité?“

Když jsem se seznámil s Curtem Kampmeierem, bylo mi pětadvacet let a zoufale jsem toužil po úspěchu. Práce s jeho balíčkem a začátky cílevědomého života mě přivedly k otázce: „Jaké jsou klíče k úspěchu?“ Následujících osmnáct měsíců jsem studoval úspěšné lidi a formoval myšlenky na základě shromážděných informací.

Po přečtení mnoha knih a pozorování desítek úspěšných lidí jsem dospěl k následujícímu závěru: Úspěšní lidé jsou dobří ve čtyřech oblastech, a to ve vztazích, v přípravě, přístupu a leadershipu. Pokud jsem chtěl přemýšlet o úspěchu, musel jsem na nich zapracovat. Připravil jsem si plán růstu a začal se v nich zdokonalovat.

Cílevědomý život vás bude motivovat k tomu, abyste si pokládali otázky a stanovovali si priority. Tak tomu bylo i u mě. Začal jsem se ptát, jak se mohu stát úspěšným. Když jsem dosáhl prvních úspěchů, uvědomil jsem si, že si musím začít pokládat otázky ohledně signifikance. Mohu něco pozitivně ovlivnit? Komu bych měl pomoci? Jak jim mohu pomoci? Čím je mohu obohatit? Tyto otázky přispěly k cílené práci v oblasti signifikance.

Bezcílný život přijímá vše a nedělá nic.
Cílevědomý život přijímá pouze věci,
jež mohou prospět jeho signifikantnímu poslání.

Jednou jsem si položil otázku: „Co je pro mě v životě skutečně důležité?“ Když jsem si uvědomil, že je to obohacování druhých, začal jsem se na tuto myšlenku soustřeďovat. To je základem cílevědomosti. Bezcílný život přijímá vše a nedělá nic. Cílevědomý život přijímá pouze věci, jež mohou prospět jeho signifikantnímu poslání.

2. Cílevědomý život nás motivuje k okamžitému jednání v důležitých oblastech

Jakmile se přesunete od dobrých úmyslů k cílevědomému životu, přestanete si při střetnutí s problémy, které vás zajímají, říkat, že „by se s tím mělo něco udělat“. Začnete si říkat: „Musím s tím něco udělat.“ Převezmete zodpovědnost. Nejlépe to shrnul Napoleon Hill, když prohlásil: „Nikoho nezajímá bilance výher a proher u rozhodčího.“

Můj posun k cílevědomému životu urychlila návštěva Daytonu v Ohiu. Bylo mi něco mezi dvaceti a třiceti lety, když jsem se vydal do Daytonu, abych si vyslechl projev Williama Clementa Stonea, který na tamním shromáždění řečnil o pozitivním přístupu a motivaci. Stone byl studentem Napoleona Hilla, autora, jehož knihy jsem četl, a tak mě velmi zajímalo, co má na srdci.

Jedna z lekcí, které nám ten den poskytl, byla o nutnosti vytvořit si pocit urgence, pocit, že věci je třeba neodkladně udělat. Vyzval nás, abychom si pro sebe každé ráno padesátkrát nahlas zopakovali slova: „Udělám to teď. Udělám to teď. Udělám to teď.“ Každý večer před ulehnutím do postele jsme si měli opakovat totéž: „Udělám to teď.“

Řekl nám, abychom toto cvičení celý měsíc opakovali každý den, dokud se pro nás nestane rutinou.

Když jsem se vrátil z konference, začal jsem jeho cvičení praktikovat. Opravdu jsem si danou frázi opakoval každý den, padesátkrát ráno a padesátkrát večer. Na konci měsíce mě naplňoval tak silný pocit urgence, že jsem byl připraven jednat v jakémkoli okamžiku. Nová mentalita „udělat to teď“ mě přiměla žít s tak silným očekáváním, že jsem skutečně začal dělat všechny věci, které jsem dříve odkládal. Dostal jsem se na zcela novou úroveň.

Každý máme sklony k prokrastinaci. Potřeboval jsem cvičení „udělám to teď“, abych se k signifikantním činům motivoval. Zpočátku to byla povinnost, ta se však brzy změnila v každodenní potěšení. Došlo k rychlému přerodu z „musím“ přes „chci“ až k „nemohu se dočkat“. (Podrobněji se o tom rozepíšu v deváté kapitole.) Žádného člověka k signifikanci nepřivedla slova. Všichni významní lidé museli jednat. Nemůžete vysedávat na tribuně jako já na střední škole. Musíte se zapojit do hry.

Umožněte své touze, kterou pocítíte, jakmile začnete cílevědomě žít, aby vás hnala směrem k signifikantním činům. Nejdůležitější věcí, kterou musíte udělat, je začít, neboť právě to zvýší vaši chuť po další signifikanci.

3. Cílevědomý život nás přiměje hledat kreativní cesty k dosažení signifikance

Na vysoké škole jsme jednou psali test, který měl změřit naši kreativitu. Můj výsledek byl podprůměrný. Přesto jsem ale nakonec dokázal předat stovky poselství a napsat desítky knih, které byly veřejností kladně přijaty. Jak jsem se dokázal změnit? Když jsem začal cíleně žít pro své poslání, začal jsem nalézat kreativní cesty ke splnění svých přání. Jasný obraz toho, čeho jsem chtěl dosáhnout, mi dodal vůli vytrvat a tvůrčího ducha, díky čemuž jsem překonal překážky a vykompenzoval své nedostatky.

Pokud žijete cílevědomým životním stylem, vidíte mnoho možností. Jestliže cílevědomí nejste, vidíte jich málo:

Cílevědomý život má vždy nápad.

Bezcílný život má vždy výmluvu.

Cílevědomý život dokáže vyřešit situaci.

Bezcílný život dokáže unést vinu.

Cílevědomý život dává věci do pohybu.

Bezcílný život se podivuje tomu, co se stalo.

Cílevědomý život říká: „Mohl bych udělat třeba toto.“

Bezcílný život se ptá: „Proč něco neudělá někdo jiný?“

Cílevědomý a bezcílný život jsou dva zcela rozdílné světy ve všech aspektech života včetně kreativity.

Když víte, co chcete, ale nemůžete najít nástroj,
jenž vám to pomůže získat, musíte si jej sami vyrobit.

Cílevědomý život je ve své podstatě jasnou vizí toho, co chcete. Toto přání může být často obtížně uchopitelné či zdánlivě nedostižné. Máme-li však tento pocit, rozrazí dveře nezbytnost převlečená za kreativitu. Cílevědomý život promění pochybovačnou otázku „Je to vůbec dosažitelné?“ v osvěžující a nadějeplnou „Jak toho dosáhnu?“. Když víte, co chcete, ale nemůžete najít nástroj, jenž vám to pomůže získat, musíte si jej sami vyrobit.

„Většina lidí nemá problém s tím, že by mířili příliš vysoko
a netrefili se. Jejich problém je, že míří příliš nízko a trefí se.“

– Bob Moawad

4. Cílevědomý život nám dává energii k tomu, abychom ze sebe při konání signifikantních činů vydali to nejlepší

Autor bestsellerů Bob Moawad prohlásil: „Většina lidí nemá problém s tím, že by mířili příliš vysoko a netrefili se. Jejich problém je, že míří příliš nízko a trefí se.“ Co je ještě horší? Vůbec nemířit!

Bezcílní lidé v životě nikam nemíří. Proplouvají jím bez jasného cíle. Jsou jako bratr Juniper z komiksu kněze Justina „Freda“ McCarthyho. V něm Juniper střílí šípy na dřevěnou ohradu na dvorku. Natáhne tětivu, vypustí šíp a poté se vydá k plotu. Vytáhne fix a nakreslí terč okolo místa, kde šíp přistál. Díky tomu zajistí, že nikdy nemine střed terče.

Mnoho lidí bohužel žije podobně. Náhodně někam doplují a nazvou to cílovou destinací. To je definice života bez smyslu a energie. Žít tímto způsobem je jako hrát golf bez jamek, fotbal bez branek, baseball bez domácí mety nebo bowling bez kuželek.

Nepostradatelnost cílů v životě jsem si uvědomil, když mi bylo deset let, ačkoli jsem tehdy ještě neměl o signifikanci ponětí. Zamiloval jsem si v té době basketbal. Táta mi chtěl jako vždy poskytnout nejlepší podmínky, a tak vybetonoval prostor u garáže a umístil na ni basketbalovou desku. Poté jsme se vydali do města koupit míč a kruh se síťkou. Byl jsem nadšený a těšil jsem se na své vlastní hřiště, kde budu moci trénovat každý den.

Když se táta chystal přimontovat kruh na basketbalovou desku, zazvonil telefon. Táta v té době vedl kongregaci a zodpovídal za mnoho pastorů. Někdy nastala výjimečná situace, kterou musel okamžitě řešit, což byl i tento případ. Musel ihned odjet, ale chápal jsem to, neboť jsem byl na tyto situace zvyklý.

„Johne,“ řekl mi, „ten kruh namontujeme, až se zítra vrátím.“

„Jasně,“ odpověděl jsem, „budu mezitím trénovat.“

Zamával jsem otci, když couval z příjezdové cesty, a začal jsem se svým novým míčem driblovat na čerstvě vybetonovaném hřišti. Po čtvrthodině mě to začalo nudit. Napadlo mě, že bude zábavnější házet míč na basketbalovou desku, ale ani to nebylo ono. Míč se od desky odrážel, kutálel se na příjezdovou cestu a já zcela ztratil zájem o hru. Co je košíková bez koše? Jen driblování. A smysl této hry nespočívá v driblování. Hlavním cílem je střílení košů, což jsem bez kruhu dělat nemohl.

Tato symbolika platí pro mnohé i v životě. Vše, co má nějaký větší význam, vyžaduje motivaci v podobě konkrétního cíle, k němuž lze dospět prostřednictvím reálných činů. Dobrým příkladem je, když se svobodní lidé snaží získat srdce milované osoby a vzít si ji. Když s někým randíme, obvykle se jej snažíme cílevědomě okouzlit. Chceme maximalizovat společné prožitky, děláme výjimečné věci a nevadí nám učinit krok navíc, abychom danou osobu potěšili. Usilujeme o to, vypadat co nejlépe, chovat se co nejlépe a učinit toho druhého šťastným. Po svatbě však bohužel mnozí lidé toto odhodlání a zaměření na svého partnera ztratí. Místo toho čekají, že se bude snažit ten druhý. A v té chvíli začíná vztah uvadat.

Pokud se přestaneme koncentrovat, může nás naše cílevědomost odvést nesprávným směrem. To jsem poznal, když jsem se oženil. Po obřadu jsme se s Margaret chystali na líbánky a balili zavazadla. Plánovali jsme jet na Floridu a strávit tam týden v domě jejích prarodičů. Při nakládání zavazadel do auta si Margaret všimla, že mám ne jeden, ale hned dva kufry.

„K čemu máš kufr navíc?“ zeptala se.

„Myslel jsem, že bych si s sebou mohl vzít nějakou práci pro případ, že nebudu mít co dělat,“ odpověděl jsem, spokojen sám se sebou a svým strategickým uvažováním.

„Miláčku, pořád budeš mít co dělat!“ odpověděla zvláštním, napůl podrážděným a napůl laškovným tónem. Rozhodně se nemýlila – podrobnosti však vědět nemusíte! Řekněme jen, že jsem se díky ní v té chvíli naučil důležitou lekci ohledně cílevědomého života.

5. Cílevědomý život uvolní sílu signifikance, jež se nachází v každém z nás

Když jsem byl poprvé svědkem projevu Ziga Ziglara, mohlo mi být zhruba šestadvacet let. Seděl jsem uprostřed první řady auditoria a snažil se od tohoto mistra motivace pochytit co nejvíce. Zcela mě pohltil jeho povzbudivý postoj, pohodový konverzační styl i přátelský a přístupný jižanský přízvuk. Když mluvil a přecházel po pódiu, cítil jsem se, jako by mluvil pouze ke mně, ačkoli jsem byl součástí desetitisícového publika.

„Pomůžete-li nejprve druhým získat, co chtějí,
pomohou posléze získat vám, co chcete vy.“

– Zig Ziglar

Během tohoto projevu Zig Ziglar pronesl: „Pomůžete-li nejprve druhým získat, co chtějí, pomohou posléze získat vám, co chcete vy.“ A já v tu chvíli dospěl k dalšímu významnému prozření. Uvědomil jsem si, že jsem do té doby kladl své potřeby nad potřeby druhých. Vždy jsem se soustřeďoval na svou agendu a na své cíle, nikoli na ostatní a na věci, jež byly důležité pro ně. Na lidech mi záleželo, nedocházelo mi však, že když se zaměřím na ostatní a budu jim pomáhat, budu z toho mít užitek i já.

Zigova slova dávala dokonalý smysl, a navíc jsem věděl, že pro mě nebude těžké začít se jimi řídit. Bylo to jednoduché přizpůsobení. Vždy jsem měl lidi rád, pouze jsem si nebyl vědom tohoto naivního nedostatku svého leadershipu.

Okamžitě jsem změnil svůj přístup k vedení. Odezva byla dramatická. Jakmile jsem vyjádřil nefalšovaný zájem o někoho jiného, odpověděl stejnou mincí a začal se více zajímat o mě. Tím, že jsem ostatní posunul na první místo, jsem jim ukázal své přesvědčení, že na jejich životech záleží. Přestal jsem pouze prodávat svou vizi a motivovat lidi, aby se přidali k mému týmu. Místo toho jsem se jich nejprve začal ptát na sny a na to, jak jim mohu pomoci dosáhnout cíle, který si v hloubi duše přejí.

Když jsem upravoval styl svého leadershipu a začal upřednostňovat druhé, věděl jsem, že dělám správnou věc. Postupem času se tato pravda k mému potěšení potvrzovala. Jakmile lidé získali pozornost a péči, kterou potřebovali, byli nejenom připraveni, ale též odhodláni a schopni mi s naplněním mé vize pomoci.

Pokud nezasejete, nemůžete sklízet, to je starý zákon přírody. Proto je tak důležité nejdříve dávat a až pak očekávat, že něco dostanete. Za ta léta, co se řídím tímto poznatkem, jsem sklidil mnohonásobné pozitivní výsledky. Investice do lidských životů se mi nezměrným způsobem vrátila. Tito lidé pozitivně ovlivňují svět, a navíc investují do ostatních, kteří pak činí totéž. Každým rokem jsem svědkem další a další sklizně.

Tento proces dávání a dostávání je stejně přirozený jako dýchání. Vdechnete vzduch, vydechnete jej. Není možné se pouze nadechovat. Stejně nemožné je pouze vydechovat. Nezbytné je obojí. Podobným způsobem druhým něco dáváme – a obratem něco dostáváme. Život je jako řeka, nikoliv vodní nádrž. To, co máme, by mělo naším prostřednictvím plynout k ostatním. V okamžiku, kdy začnou dobré věci, jež můžeme nabídnout, proudit směrem k druhým, začne se rodit zázrak cílené signifikance. Čím více toho sdílíme, tím více máme. Čím více toho máme, tím více můžeme dávat. Signifikance se neuvolňuje po malých dávkách. Musíme ji osvobodit. To je klíč k životu, který má význam.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Cílevědomý život.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.