Neale Donald Walsch

Co řekl Bůh

Věnováno všem lidem,

kteří věří v Boha

a kteří zatoužili dozvědět se víc

o jeho božské podstatě

a o svém vztahu k ní.

Copyright © 2013 by Neale Donald Walsch

Original English language edition published by Berkley Hardcover

Original English title: WHAT GOD SAID

Translation © Tomáš Bíla, 2014

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s.r.o., 2014

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7306-656-7 (ePub)

ISBN 978-80-7306-655-0 (mobi)

PODĚKOVÁNÍ

Je možné, že pořád nechápeme úplně všechno, co se týká Boha a života a ostatních lidí. Ale kdybychom to pochopili, změnilo by se všechno? Ať už si svého osobního Boha představujete jakkoli, je v pořádku dál zkoumat naše představy o něm?

Chtěl bych poděkovat každému člověku, který otevřel tuhle knihu. I tomu, kdo ji odloží, aniž by ji přečetl. I tomu, kdo ji začne číst, ale nedočte do konce. A samozřejmě hlavně tomu, kdo ji přečte až do poslední stránky. Chce to odvahu, vypravit se na takovou cestu, na kterou vás tahle kniha zve.

Každičké slovo, které kdy bylo napsáno o Bohu, bylo napsáno lidskou rukou. O těch, kdo o Bohu psali, se tvrdí, že byli inspirováni Bohem samotným. Otázka ovšem zní: Přestal Bůh vůbec někdy inspirovat lidské bytosti? Není možné, že Boží poselství dodnes prostupuje celé lidstvo? Mé nejhlubší poděkování patří každému, kdo je ochoten klást si tyto otázky, i kdyby nesouhlasil s odpověďmi, ke kterým jsem dospěl já. Setkali jsme se na poli bádání, a to je krásný první krok vstříc tomu druhému. Nemusíme spolu souhlasit, ale nemusíme ze svých rozporů dělat rozepře. Pak budeme takoví, jak to po nás žádá Bůh každého z nás. A tím dokážeme uzdravit svět.

Blíží se den,

kdy si uvědomíme nezměrnost Boží lásky

a daru, který věnoval celému lidstvu.

Ten se pak stane součástí života

každého z nás.

Výsledek je nevyhnutelný.

Je to jen otázka času.

KAPITOLA
PRVNÍ

„Dobrá, vy říkáte, že jste rozmlouval přímo s Bohem, tak nám povězte, co vzkazuje celému světu.“

Touhle větou mě vyzval slavný moderátor jedné z nejsledovanějších ranních show, které se v americké televizi vysílají. Chtěl po mně, abych mu odpověděl na největší otázku lidské historie.

„A mohl byste to říct stručně, ve dvou třech větách?“ dodal vzápětí. „Máme totiž asi třicet vteřin.“

Moje mysl pracovala jako o závod. Jak ve třiceti vteřinách vystihnout podstatu toho, co by Bůh rád sdělil celému světu? A pak jsem zčistajasna v duchu uslyšel odpověď, kterou mi poradil sám Bůh. Zamrkal jsem a řekl něco, čím jsem sám sebe překvapil.

„Vlastně to jde říct v pěti slovech.“

Moderátor nadzdvihl obočí, na zlomek vteřiny očividně zapochyboval, ale pak se otočil na kameru a s ledovým klidem prohlásil: „Dámy a pánové, od muže, který tvrdí, že vedl hovory s Bohem, teď uslyšíte Boží poselství světu... v pěti slovech.“

Věděl jsem, že se na ten pořad dívají miliony lidí po celém světě. Tohle byla má příležitost tlumočit Boží poselství mnohem většímu obecenstvu, než jsem kdy doufal oslovit. Zadíval jsem se přímo do kamery a zopakoval jsem slova, která mi právě byla dána.

„Pochopili jste mě úplně špatně.“

Šance jedna ku milionu

Jmenuju se Neale a měl bych vám něco vysvětlit.

Mluvil jsem s Bohem.

Ne jenom jednou, ve výjimečném okamžiku zjevení, ale mnohokrát.

Vy taky.

Nejspíš o tom nevíte, ale stalo se to. Jen jste to asi sami nazvali jiným jménem. Možná jste tomu říkali intuice nebo nápad, který přišel v pravou chvíli, z pekla štěstí, anděl strážný, prozřetelnost nebo ženská intuice.

Ať už jste to pojmenovali jakkoli, je to pořád totéž. Je to rozhovor mezi zdrojem moudrosti a vědomí, který už od narození všichni nosíme v sobě.

Já sám jsem tyto prožitky nazýval přesně tak, jak jsem je vnímal: jako rozhovory s Bohem.

Naštěstí jsem si všechny tyhle rozhovory zapisoval, takže jsem z nich nic nezapomněl. Ten proces začal jednoho únorového rána v roce 1990. Tehdy jsem si ve 4.20 ráno sedl a napsal jsem velmi rozčílený dopis Bohu. Chtěl jsem, aby mi vysvětlil, proč v mém životě skoro nic nefunguje a co mám dělat, aby to fungovat začalo.

Ze psaní dopisu se ale posléze stal záznam dialogu s Bohem, ve kterém jsem mu pokládal ty nejzapeklitější a nejpalčivější problémy svého života a dostávalo se mi odpovědí, jež jsem zapisoval jako diktát.

V jednu chvíli mi Bůh řekl: „Jednoho dne vytvoříš z tohoto textu knihu.“ A tak jsem o mnoho měsíců později své první rukou psané poznámky poslal přepisovatelce, aby je přepsala, vytiskl jsem ten dokument a poslal ho do nakladatelství – spíš jen tak na zkoušku.

Ani nevím, koho jsem zkoušel – sebe, nebo Boha? –, ale věděl jsem, že chci „otestovat“, co jsem dostal; vyzkoušet si, jestli to vůbec má nějakou platnost; ověřit si, jestli to je pravda.

Byl jsem si tehdy samozřejmě plně vědom toho, že šance, že nějaké nakladatelství vydá knihu člověka, jenž tvrdí, že osobně rozmlouval s Bohem, je asi tak jedna ku milionu. Bylo mi jasné, že mi rukopis vrátí.

Mýlil jsem se.

A kniha vyšla.

Začíná expanze

A tak jsem tady – poté, co vyšlo už devět knih ze série Hovorů s Bohem – a dělám totéž, co jsem dělal pokaždé, když jsem se chystal napsat novou knihu. Ptám se sám sebe: Proč tuhle knihu píšeš? Čeho se tím snažíš dosáhnout? Je taková kniha vůbec potřeba?

Dovolte, abych si na tyhle otázky odpověděl, protože získáte aspoň nějakou představu o tom, co vás na následujících stránkách čeká. A pak se můžete rozhodnout, jestli se na tuto cestu chcete nebo nechcete vypravit.

• Tuhle knihu píšu, protože mě už hodně lidí při různých příležitostech žádalo o to, abych trochu víc rozpracoval, co nám Bůh říká na těch třech tisících stran, které obsahují Hovory s Bohem – a já to chtěl udělat naráz, v jednom uspořádaném svazku, aby Boží poselství lidstvu bylo snadno a rychle přístupné.

• Tímhle novým, dříve nepublikovaným rozšířením Hovorů s Bohem se snažím dosáhnout toho, aby Boží poselství bylo okamžitě použitelné ve všedním životě. Chci, aby hlavní myšlenky byly funkční, nikoli pouze teoretické.

• Tato kniha je potřeba ze dvou důvodů. Zaprvé: Knihy ze série Hovory s Bohem četlo 15 milionů čtenářů (byly vydány v 37 jazycích) a čtenáři mě žádali, abych tento materiál nejenom rozšířil, ale hlavně jim vysvětlil, která z mnoha poselství lidstvu jsou ta nejpodstatnější. A zadruhé: Poselství obsažená v Hovorech s Bohem by mohla změnit svět, kdyby lidé věděli, jak je aplikovat, a svět zrovna teď nějakou změnu zoufale potřebuje. Nestačí, aby se změnil za padesát let. Ani za pětadvacet. Ani za deset. Hned.

Problém je v systému

Je načase, abychom se podívali pravdě do očí: Nic tady nefunguje.

Myslím to vážně. Nic.

Žádný z velkých systémů, které jsme na téhle planetě zavedli, nefunguje tak, jak by měl. Politický systém, ekonomický systém, systém ochrany životního prostředí, školství, sociální systém, ani náš systém duchovní. Žádný z nich nevytváří výsledky, o nichž říkáme, že by byly žádoucí. Vlastně je to ještě horší. Vytvářejí výsledky, o nichž říkáme, že jsou nežádoucí.

A to neplatí jenom v globálním měřítku. Platí to na všech úrovních, až po úroveň jednotlivce, jako jste vy anebo já. Jen nepatrné procento lidstva uniká tomuhle každodennímu, všednímu boji, ve kterém nebojujeme jen o své štěstí, ale o samotné přežití, o to, abychom se nějak udrželi nad vodou.

Teď ovšem věci dospěly ještě dál. Protože teď už se ani ti lidé, kteří žijí tím „dobrým životem“, nemají moc dobře. Ani oni ne. Osobní štěstí se zdá být záhadně – anebo spíš záludně – nedosažitelné. A i když ho lidé dosáhnou, nedokážou si ho dlouho udržet.

A to je nejjasnějším náznakem, nejviditelnějším znamením a největším důkazem toho, že věci nejsou v pořádku. Když už nejsou šťastní ani ti, kteří by podle veškerých rozumných předpokladů měli být šťastní, tak v naší společnosti musí být nějaký zásadní systémový problém. To, že je špatný samotný systém, poznáte podle toho, že i když tenhle systém zdánlivě funguje, jeho výsledky tomu neodpovídají; i když všechno probíhá tak, jak má, něco je zoufale špatně.

Právě v takovém stavu se dnes nacházíme, a proto si myslím, že potřebujeme nové poselství, které by lidstvu dalo nový směr. Myslím, že náš živočišný druh potřebuje zbrusu novou kulturní historii.

Pokud máte svůj život rádi přesně takový, jaký je, a pokud máte rádi svět přesně takový, jaký je, patrně se mnou nebudete souhlasit. Ale i tak můžete číst dál. Pokud totiž chcete, aby všechno zůstalo tak, jak to právě teď je, pak byste měli vědět všechno o změnách, které tato kniha dalším lidem (v tomto případě milionům dalších lidí) předkládá k uvážení.

Pokud se mnou souhlasíte v tom, že je načase, aby se odehrály zásadní změny – na celém světě a možná i ve vašem vlastním životě –, pak jste na správném místě.

Poselství v této knize bylo vysloveno proto, aby všechno změnilo.

Držte se

Abyste zásadní poselství devíti Hovorů s Bohem co nejrychleji vstřebali a dosáhli maximálního efektu, zestručnil jsem ho na tisíc slov. K nim však nabízím další obšírný výklad.

Zde tedy najdete nejjednodušší vyjádření a nejpraktičtější aplikaci toho, co považuju za nejpodstatnější z celé série Hovorů s Bohem.

Je možné, že až budete číst následující kapitolu, která je právě tímto shrnutím v tisíci slovech, některá tvrzení vám na první pohled nebudou úplně jasná. Ani já neměl hned napoprvé ve všem jasno. A právě proto jsem text doprovodil výkladem.

Patnáct let jsem se snažil tohle poselství aplikovat ve svém vlastním životě a zároveň jsem hledal ten nejjednodušší, nejjasnější způsob, jak vysvětlit – o což mě žádaly tisíce tazatelů na stovkách vystoupení po celém světě –, co které poselství vyjadřuje a jak je možné je aplikovat na vlastní život. Po tomto půldruhém desetiletí cítím, že jsem konečně připraven napsat tuto knihu.

Tak pojďme do toho. Ale vy se držte, protože některé myšlenky, jež vám zde představím, vám snad budou připadat kacířské, takže by z toho mohla být docela divoká jízda. Věřím však, že platí to, co kdysi prohlásil George Bernard Shaw: „Všechny velké pravdy začínají jako rouhání.“

KAPITOLA
DRUHÁ

Tady, v pouhých tisíci slovech, je obsaženo vše, co lidstvo potřebuje vědět, má-li žít životem, po kterém prahlo a kterého se tisíce let – byť zatím neúspěšně – pokoušelo dosáhnout. Šiřte toto poselství po světě:

1. Všichni jsme Jedno. Všechny věci jsou součástí jednoho celku. Existuje jen jeden celek a všechno je součástí tohoto jediného celku, který existuje. To znamená, že každý z nás má v sobě božskou podstatu. Nejste tím, čím je vaše tělo, nejste tím, čím je vaše mysl, a nejste ani tím, čím je vaše duše. Jste jedinečnou kombinací všech tří a právě tyto tři dohromady vás utvářejí ve vaší úplnosti. Jste individualizací božského principu, projevem Boha na zemi.

2. Všeho je dostatek. O zdroje, které máme, není nutné soupeřit – a už vůbec ne bojovat. Stačí se o ně jen podělit.

3. Není nic, co byste museli dělat. Je toho spousta, co uděláte, ale nic, co byste museli udělat. Bůh po vás nic nechce, nic od vás nepotřebuje, nic nepožaduje a nic vám neporoučí.

4. Bůh neustále promlouvá ke každému z nás. Otázka nezní, ke komu Bůh promlouvá, ale kdo jej poslouchá.

5. Existují tři základní principy života: funkčnost, přizpůsobivost a udržitelnost.

6. Neexistuje nic jako správné a špatné. Existuje jen to, co funguje, a to, co nefunguje, s ohledem na to, čeho se snažíte dosáhnout.

7. V duchovním smyslu nejsou na světě žádné oběti ani žádní padouchové, ačkoli v lidském smyslu se zdá být zcela zřejmé, že tomu tak je. Ale protože jste božští, není možné, aby se cokoli dělo proti vaší vůli.

8. Nikdo nedělá nic, co by vzhledem k jeho pojetí světa bylo nevhodné.

9. Neexistuje nic jako peklo ani věčné zatracení.

10. Neexistuje nic jako smrt. To, co nazýváme „smrtí“, je jen procesem re-identifikace.

11. Neexistuje nic jako čas a prostor, existuje pouze Tady a Teď.

12. Existuje jen láska.

13. Svou vlastní realitu si vytváříte sami pomocí tří nástrojů tvoření: myšlenky, slova a činu.

14. Váš život se netýká vás. Týká se všech těch, jejichž životů se dotknete, a toho, jak se jich dotknete.

15. Jediným smyslem vašeho života je znovustvořit sebe sama v další nejvelkolepější verzi té nejskvělejší představy, kterou jste sami kdy měli o tom, kým opravdu jste.

16. V okamžiku, kdy něco prohlásíte, vstoupí do existence vše, co se tomu nepodobá. To je zákon protikladů, které vytvářejí kontextové pole, v němž můžete prožít to, co si přejete prožít.

17. Neexistuje nic jako absolutní pravda. Veškerá pravda je subjektivní. V tomto rámci existuje pět úrovní pravdomluvnosti: říkat sám sobě pravdu o sobě, říkat sám sobě pravdu o druhém, říkat druhému pravdu o sobě, říkat druhému pravdu o druhém a říkat všem pravdu o všem.

18. Lidstvo žije v rámci přesně definovaných iluzí. Desaterem iluzí je existence potřeby, existence selhání, existence nejednotnosti, existence nedostatku, existence požadavku, existence soudu, existence zavržení, existence podmíněnosti, existence nadřazenosti a existence nevědomosti. To jsou iluze, které lidstvu mají sloužit, ale nejprve se musíme naučit, jak je využívat.

19. Tři základní koncepty holistického života jsou upřímnost, vnímání a zodpovědnost. Žijte podle těchto zásad a už nikdy v životě nebudete sami se sebou nespokojeni.

20. Život funguje v rámci paradigmatu „být-dělat-mít“. Většina lidí ho chápe obráceně a žije v domnění, že je nutné mít věci, které jim umožní dělat, co je zapotřebí, aby byli, kým chtějí být. Obrátit tento proces je nejrychlejší cestou k dosažení mistrovství v životě.

21. Existují tři roviny vnímání: naděje, víra a vědomí. Duchovní mistrovství spočívá v prožívání života z té třetí.

22. Existuje pět klamných představ o Bohu, které způsobují krize, násilí, zabíjení a války. Zaprvé představa, že Bůh něco potřebuje. Zadruhé představa, že Bůh může nedostat, co potřebuje. Zatřetí představa, že Bůh vás od sebe sama oddělil, protože od vás nedostal, co potřeboval. Začtvrté představa, že Bůh pořád potřebuje, co potřebuje, tak nutně, že po vás teď požaduje, abyste mu to – z pozice těch, kteří od něj byli odděleni – dali. Zapáté představa, že vás Bůh zničí, pokud jeho požadavky nesplníte.

23. Existuje také pět klamných představ o životě, které rovněž způsobují krize, násilí, zabíjení a války. Zaprvé představa, že lidské bytosti jsou od sebe navzájem oddělené. Zadruhé představa, že toho, co lidské bytosti potřebují ke štěstí, tu není dost na to, aby byli všichni spokojeni. Zatřetí představa, že k tomu, aby získaly něco z toho, čeho tu není dost pro všechny, spolu musejí lidské bytosti soupeřit. Začtvrté představa, že některé lidské bytosti jsou lepší než jiné lidské bytosti. Zapáté představa, že je přípustné, aby lidské bytosti své spory, pramenící z předchozích klamných představ, rozhodovaly tím, že se navzájem zabíjejí.

24. Domníváte se, že vás ostatní lidé terorizují, ale ve skutečnosti vás terorizují vaše vlastní názory. Váš prožitek sebe sama a celého světa se dramaticky promění, pokud všichni kolektivně podstoupíme „pět kroků k míru“:

• Dovolte si přiznat, že některé vaše staré představy o Bohu a životě pro vás přestaly být prospěšné.

• Uvažujte o možnosti, že o Bohu a životě nevíte všechno a že pochopením toho, co vám dosud unikalo, by se všechno změnilo.

• Připusťte, že se mohou zrodit nové představy o Bohu a životě, které mohou vést k novému způsobu života na naší planetě.

• Najděte odvahu prozkoumat tyhle nové představy, a pokud se slučují s vaší vnitřní pravdou a věděním, začleňte je do svého systému víry.

• Žijte svůj život jako projev své nejlepší víry, nikoli jako její popření.

25. Nechť se všichni lidé na zemi řídí novým evangeliem: „Všichni jsme Jedno. Naše cesta není lepší, je prostě jiná.“

Pokud přijmeme poselství obsažené v těchto tisíci slovech a budeme se podle něj řídit, může se náš svět během jediné generace proměnit.

KAPITOLA
TŘETÍ

Některá z těchto poselství jsou křišťálově jasná, jiná si zase na první pohled žádají vysvětlení. Většina z nás se například snadno ztotožní s tím, že „o zdroje, které máme, není nutné soupeřit – a už vůbec ne bojovat“. Ale na druhou stranu bychom mohli mít trochu potíž s tvrzením, že „na světě nejsou žádné oběti ani žádní padouchové“, přestože o těchto pojmech mluvíme pouze „v duchovním smyslu“.

Zejména v duchovním smyslu jsme si totiž vždycky mysleli, že „dobro a zlo“ jsou nedílnou součástí univerzálního řádu věcí – „Božího zákona“, chcete-li –, a většina lidí není schopna představit si svět, ve kterém neexistují žádná morální absolutna.

Tím vzniká veliký problém. U mnoha lidských bytostí se zdá, jako by nevěděly, jak existovat, aniž by jim někdo zvenčí říkal, co mají a co nemají dělat. I ve světě, kde jim to někdo říká, je pro ně těžké najít štěstí. Co si počít ve světě, ve kterém neexistují žádná pravidla? A čeho se vyvarovat, pokud nebude existovat soud, zavržení a trest, zejména v duchovním smyslu?

A tak vidíme, že první a největší potíž, na kterou obsah Hovorů s Bohem naráží, spočívá v tom, že podkopává základy lidských mravů a našich představ o Bohu. Co na tom, že tyhle konstrukce, ta náboženská dogmata nám byla pramálo platná v našem úsilí vytvořit svět bez nenávisti, násilí a strachu. Co na tom, že morální hodnoty a učení o Bohu nedokázaly odstranit utrpení, vymýtit chudobu ani dosáhnout tak prostého cíle, jakým je konec hladovění na celé planetě.

Věděli jste, že každý rok umírá na zemi šest milionů dětí na podvýživu? To je fakt, ne názor.

Jsme v šoku – a právem –, když se dozvíme, že nějaký šílenec vešel do školy se zbraní a postřílel 20 dětí, ale přitom nečinně přihlížíme tomu, jak každou hodinu umře 684 dětí hlady. A říkáme, že se proti tomu nedá nic dělat.

Je smutnou pravdou, že pokud jde o naše globální hodnoty a náboženství, ze kterých vycházejí, většina lidí na světě odmítá udělat to, co jsme si dovolili dělat ve všech ostatních oblastech lidského snažení.

Ve vědě je to chvályhodné. V medicíně je to chvályhodné. V technice je to chvályhodné. Ale když přijde na náboženství – na nejdůležitější ze všech oblastí lidské kultury –, lidé proti tomu aktivně bojují.

A co je ten zlořád, který lidé běžně využívají ve vědě, v medicíně či v technice, ale přitom se mu tak urputně brání, pokud jde o náboženství?

Zpochybnění předchozího předpokladu.

Nechte karty na pokoji

Lidé na téhle planetě nemají rádi, když se jim něco pod rukama sesype jako domeček z karet. Proto nechtějí dopustit, aby si kdokoli zahrával s jejich posvátnou vírou. I pokud je tahle víra očividně a prokazatelně scestná anebo pokud zcela zřejmě nevede k dosažení stavu, který prohlašuje za svůj cíl, lidé se jí drží se zatvrzelostí, která je nechutná a děsivá zároveň.

Věděli jste například, že podle průzkumů – přes všechny paleontologické a archeologické objevy učiněné za poslední čtvrtstoletí – víc než 40 procent obyvatelstva naší planety i nadále věří tomu, že náš svět není starší než deset tisíc let?

Lidé věří tomu, čemu chtějí nebo potřebují věřit, aby to bylo v souladu s jejich dřívějším názorem. V neuvěřitelném množství případů jako by říkali: „Prosím, neobtěžujte mě s fakty!“

Nikde to není zřejmější než v oblasti víry.

Víme o Bohu to, co o něm víme, a nechceme slyšet nic jiného. A máme k tomu pádný důvod. Naše představa o Bohu tvoří základ veškerého našeho chápání života. A to platí i u lidí, kteří v Boha vůbec nevěří.

Takže ať už jsou lidé „věřící“, nebo „nevěřící“, jejich představy o Bohu vytvářejí základy, na kterých mnozí stavějí veškerý svůj morální kodex. Potom je pochopitelné, že nové myšlenky, nové představy, nové pojetí Boha jsou pro většinu lidí jen těžko přijatelné.

Nová pravda o Bohu by znamenala – pro věřící, ateisty i agnostiky – zborcení největšího domečku z karet v dějinách lidstva.

Snaha proletět sklem

Protože většina lidí nechce na své víře cokoli měnit, snažíme se v první čtvrtině 21. století budovat život pomocí duchovních nástrojů ze století prvního.

Je to stejné, jako kdybychom se v medicíně rozhodli provádět chirurgické zákroky ostrým klacíkem. Je to stejné, jako kdybychom se v technice pokoušeli vystřelit muže na Měsíc prakem. Je to stejné, jako kdybychom chtěli provádět přesné vědecké experimenty v jeskyni osvětlené loučemi.

I přesto by rozhodnutí na naší víře nic neměnit dávalo smysl, pokud by tyhle nástroje byly funkční. Ale my jsme si zakázali samotnou možnost ptát se, zda fungují. Problém není v nástrojích jako takových, říkáme si v jednom kuse, ale v tom, že je dostatečně nepoužíváme.

Ale bystrý pozorovatel by rychle odhalil, že problém je přesně opačný. Problém je v tom, že je používáme. A že je používáme proti sobě navzájem.

Proto se nástroje starověkého náboženství ukazují být (mírně řečeno) neúčinné a nepoužitelné ke stvoření světa plného míru, harmonie, dostatku a důstojnosti pro všechny.

Co je tedy špatně?

To je otázka, kterou si nesmíme klást. Máme pořád dokola dělat totéž, co jsme dělali doposud, a očekávat, že tím dosáhneme odlišného výsledku. (A to je, jak asi víte, definice šílenství.)

Jako mouchy, které se rozbíjejí o čelní sklo auta, narážíme do něčeho, co nevidíme – anebo v tomto případě spíš odmítáme vidět: že v našich představách o Bohu a o životě musí být něco zásadním způsobem pokřiveného, protože jinak bychom už ve svém společenském a duchovním vývoji byli o hodně dál, než jsme.

Nežili bychom na planetě, na které se lidé pořád ještě zabíjejí, aby vyřešili vzájemné spory.

Nežili bychom na planetě, kde miliony lidí pořád ještě umírají hlady, zatímco v odpadkových koších denně končí dost jídla na to, aby nasytilo polovinu lidstva.

Nežili bychom na planetě, kde 5 procent obyvatel vlastní nebo ovládá 95 procent bohatství a zdrojů – a považuje to za něco zcela přirozeného.

Nežili bychom na planetě, kde je přístup „každý sám za sebe“ považován za lepší než „jeden za všechny, všichni za jednoho“.

Co jsme ochotni udělat?

Ale my na takové planetě žijeme. A tak ta správná otázka zní: Jsme ochotni v tom všem pokračovat?

Jsme ochotni žít tak, jak jsme žili doposud, a zanechat tu pro své děti a vnoučata svět, ve kterém je možné rozluštit lidský genom, ale nikdo nedokáže rozluštit záhadu lásky ukryté v lidském srdci?

Říkáme, že nejsme. Říkáme, že chceme lepší svět, že chceme, aby naše děti čekal lepší život, ale co jsme ochotni pro to udělat?

Jsme ochotni udělat ten nejodvážnější krok vůbec? Jsme ochotni změnit své nejposvátnější přesvědčení? Jsme ochotni uvažovat o možnosti, že na Bohu a životě je něco, čemu úplně nerozumíme, a že kdybychom tomu porozuměli, všechno by se změnilo?

Jsme ochotni zvážit – alespoň teoreticky – nové nápady, nové myšlenky, nové konstrukce kulturní historie? Můžeme o jejich dopadech alespoň uvažovat, i kdyby se na první pohled zdály být v rozporu s našimi domněnkami o Bohu a životě? Musíme zavrhovat každý nový koncept, každou novou hypotézu jen proto, že prostě nezapadá do příběhu, který jsme sami sobě vykládali po staletí a tisíciletí?

Ne. Nemusíme. Civilizace, která se snaží vyvíjet se, si to ani nemůže dovolit. A tak se poselství této knihy stává výjimečně důležitým, protože jen pokud zůstaneme otevření všem nápadům, zůstanou nám otevřené všechny možnosti.

KAPITOLA
ČTVRTÁ

Jsou tu i dobré zprávy. Dnes, kdy svět čelí hospodářským krizím, politickým otřesům, občanským nepokojům, rozkladu společnosti, poškozování životního prostředí, duchovnímu zmatku, neustávajícím konfliktům a válkám, lidé po celém světě nacházejí odvahu nenechávat své představy o Bohu neměnné. Hledají nové rozcestníky, nové prozření, nové odpovědi, nové způsoby jak být lidmi.

A co je nejdůležitější, malá, ale rostoucí skupinka lidí dnes touží po novém pochopení a navázání nového vztahu s Bohem, protože dospěli k poznání, že názor lidstva na Boha velmi výrazně ovlivňuje, a v některých případech dokonce utváří názor lidstva na sebe samotné, na to, kým jsme ve vztahu k druhému, a na to, jak vlastně život funguje.

Dnes už je jasné – víc než kdy jindy, protože dnes jsme schopni spolu navzájem komunikovat, ať se nacházíme kdekoli na světě –, že některé naše původní představy už neodpovídají skutečnosti.

Těžko říct, jestli jí vůbec někdy odpovídaly, ale to nám bylo v minulosti jedno. Aspoň v globálním měřítku. Protože všechno postupovalo. Život šel pořád dál. Ale teď už není možné, aby všechno postupovalo ještě dál. Aspoň ne tím směrem, kterým se svět ubíral dosud. Příliš mnoho z nás příliš rychle poznává příliš mnoho. Naše staré způsoby, jak věci dělat, naše staré způsoby bytí už dnes v určité části světa vůbec nejsou považovány za funkční. A teď to konečně začíná uznávat víc a víc lidí. V minulosti mohlo jedno místo na planetě tajit své nedostatky před jinými místy, ale dnes se dá okamžitě zjistit, co se děje na opačném konci zeměkoule. Tím je těžší nefunkčnost utajit – a pro svět je zase těžší ji tolerovat.

Příliš mnoho z nás už vidí rány, které jsme si sami způsobili. A taky vidíme, že nám docházejí náplasti. Není možné všechno věčně jen zalepovat.

Dochází nám úrodná půda, na které bychom mohli pěstovat plodiny. Dochází nám chladnější, vlhčí klima, které naši planetu chrání před tím, aby vyschla. Dochází nám čistá voda. Dochází nám čistý vzduch. A docházejí nám hlavně výmluvy, které nám dříve umožňovaly to všechno ignorovat.

Docházejí nám peníze na to, abychom všechno zlepšili. Dochází nám čas, ve kterém bychom to mohli udělat. Co je nejhorší, některým lidem dochází dokonce i vůle to udělat, propadají se hlouběji a hlouběji do strachu a deprese a říkají si, že jediným řešením je postavit se proti bližnímu svému, ne po jeho boku.

Do této skupiny nepatříte

Vy nepatříte mezi ty, kdo si to myslí, protože jinak byste tuhle knihu nikdy nevzali do ruky. Patříte mezi lidi, kterým je jasné, že ještě není pozdě na to, abychom všechno změnili – přestože možná nevíte, jakou roli byste v tom právě vy měli sehrát. (K tomu se ještě dostaneme.) Ale víte jistě, že to, čeho teď musíme dosáhnout, není nic menšího než generální oprava způsobu, jakým žijeme.

Není to malý úkol, ale není nedosažitelný. Náš druh už takové úplné znovuzrození – takovou renesanci či procitnutí, chceteli – jednou prožil. A není nutné, aby ten proces trval tři století. Může proběhnout za desetinu toho času, a to právě proto, že nám naše moderní telekomunikační technologie umožňují mluvit spolu přímo, okamžitě a transparentně.

Rád bych navrhl, že dobrým začátkem našeho přerodu by bylo přepsat či rozšířit naši starou kulturní historii, to, co sami o sobě říkáme, lekce, které dáváme svým dětem o příčině a smyslu samotného života, a – především – povídačky, které si navzájem vyměňujeme o tom, čemu říkáme Bůh.

Právě v tom spočívá moc. Právě v tom se ukrývá hybná síla. Právě odsud čerpáme energii, která pohání motor lidské zkušenosti.

Ale co by to muselo být za Bohem inspirovaný dodatek k naší posvátné historii, aby upoutal naši pozornost a přiměl nás byť jen uvažovat o možnosti změnit naše staleté zvyklosti? To je otázka. Jaké nové myšlenky by nám Bůh mohl dnes poskytnout, aby byly stejně mocné a inspirující, stejně vzrušující a motivující jako ty, které nám tlumočil Lao-c’, Buddha, Mojžíš, Ježíš, Mohamed nebo Krišna? Jaké rozšíření naší historie by nás mohlo ovlivnit a změnit náš život tolik jako poselství zakořeněných náboženství a systémů víry, jejichž základy položili tito učitelé?

Tahle otázka byla velmi dlouho skutečně klíčová. Jaké nové myšlenky by mohly naši prastarou historii rozšířit natolik, aby celému lidstvu nabídly úplně nové možnosti?

Nejde o odmítnutí ani zavržení

Přicházím, abych uctivě navrhl, že současné myšlenky obsažené v tom, čemu jsem začal říkat Nová spiritualita, by mohly být jedním z takových rozšíření. Přinejmenším by mohly nabídnout základ pro rozpoutání diskusí, pro počátek zkoumání.

To se ovšem nemůže stát, pokud lidé takové zkoumání budou vnímat jako odmítnutí nebo zavržení prastaré historie lidstva, protože tuto historii všichni nosíme ve svých srdcích – a je to tak správně. Koneckonců jen díky ní jsme se dostali až tam, kde dnes jsme.

Proto bych chtěl hned zpočátku zdůraznit, že Hovory s Bohem nikdy nic podobného nenavrhovaly. Naopak, usilují o něco úplně jiného: Mnohé z toho, co nám světová náboženství dala, je hodnotné a dobré. Právě proto si náboženství jako takové uchovalo své místo v lidské kultuře po tak dlouhou dobu. Pokud náboženství rozdmýchávalo konflikty, nebylo to proto, že by jeho učení bylo „špatné“, ale proto, že nebylo úplné.

Sám jsem pozoroval, že mnozí lidé jsou jako malé děti, které už umějí sčítat a odčítat, ale ještě ani neslyšely o násobení či dělení (ani nemluvě o geometrii, trigonometrii či diferenciálním počtu), ale přesto se domnívají, že o matematice vědí úplně všechno.

Přitom o Bohu a o životě se můžeme dozvědět mnohem víc, než si dnes myslíme, a já jsem přesvědčen, že je chyba domnívat se, že už máme v ruce všechno, co o těchto tématech můžeme vědět.

Záměrem Hovorů s Bohem tedy není úplně odmítnout a zavrhnout veškeré staré představy lidstva o božském principu a o životě, ale přidávat k nim, stavět na nich, rozvíjet je, rozšiřovat, prohlubovat, vyjasňovat a obohacovat naši prastarou kulturní historii.

Konec odmítání

Není nutné, aby tohle rozšíření našich původních představ vytvářelo hněv, tím méně pak, aby nás navěky brzdilo v naší snaze postupovat vpřed ve vlastním duchovním vývoji – přesně tak, jako nás ani nové objevy a poznatky ve vědě, medicíně či technice nebrzdily v rozvoji naší civilizace.

I v rozvoji civilizace, ve vývoji vědy, medicíny a techniky, jsme naráželi na určité překážky a zdržení, ale nikdy jsme jim nedovolili, aby nás na naší cestě zastavily úplně. Chvíli nám trvalo, než jsme si připustili, že Slunce neobíhá kolem Země; chvíli nám trvalo, než jsme uznali, že důkladné umytí rukou před porodem sníží úmrtnost novorozenců; chvíli nám trvalo, než jsme „pochopili“, že počítače nepředstavují hrozbu pro lidské bytosti – nakonec jsme tyto a mnohé další myšlenky přijali a posunuli se dál.

Nemuseli jsme zavrhnout veškeré dosavadní vědecké poznání, abychom přijali nový objev; nemuseli jsme se zbavit všech dosavadních poznatků medicíny, abychom přijali novou proceduru; nemuseli jsme zapomenout na veškeré technické znalosti, abychom aplikovali nový proces. Jednoduše jsme nové sloučili se starým, dovolili jsme mu, aby změnilo a rozšířilo naše chápání, a pak jsme pokračovali dál, zase o něco moudřejší.

Nyní je načase, abychom totéž udělali i s náboženstvím.

KAPITOLA
PÁTÁ

To, co dnešní svět potřebuje, je hnutí za občanská práva duše, které by lidstvo konečně osvobodilo od jeho vlastní víry v násilnického, zlostného a mstivého Boha a vysvobodilo náš druh z duchovní doktríny, která celému světu nedala nic než rozdělení, strach a selhání.

Tohle dogma potřebujeme konečně nahradit étosem jednoty a spolupráce, pochopení a soucitu, velkorysosti a lásky.

Prvním krokem v tomto hnutí je iniciovat celosvětový rozhovor, který započneme málokdy kladenou, a přitom velmi prostou otázkou: „Řekli byste, upřímně a nestranně, že světová náboženství a systémy víry dlouhodobě přispívají k dosažení výsledků, po kterých lidstvo touží?“

Pokud odpověď na tuto otázku zní ne, následující otázka musí znít: „Proč si myslíte, že tyto systémy selhaly?“ A nakonec musí každá plodná diskuse dospět k tomuto dotazu: „Jaká víra nebo světový názor by podle vás vedly k dosažení takových výsledků, po kterých lidstvo údajně touží?“

Tyto otázky by mohly položit základ toho, čemu říkám Rozhovor století – a to je něco, do čeho bychom se mohli zapojit všichni. Právě teď se můžete zapojit do Rozhovoru století v rámci celosvětové virtuální komunity, která se denně schází na www.TheGlobalConversation.com. To je internetový časopis, který jsem vytvořil, aby dával duchovní koncepty Nové spirituality do souvislostí s aktuálním děním ve světě, aby se spiritualita samotná znovu stala živým tématem, které smysluplně zasahuje do našich životů.

Můžete se také zapojit do globální diskusní skupiny ve svém okolí – do komunity, která se jednou nebo dvakrát za měsíc schází u lidí, jako jste vy.

Tím, že mluvíme o důležitých tématech, kolem nich vzniká energie. Každá velká změna, která se v našem společenském, politickém, ekonomickém či duchovním systému kdy odehrála, začala tím, že o ní jeden člověk řekl druhému. Možná vám to připadá až absurdně zjevné, ale u mnoha lidí, kteří touží po tom, aby se svět i jejich vlastní život od základů změnily, pozoruju, jak se ptají: „Co můžu dělat? Jak můžu téhle věci jakkoli prospět?“

Takže aby bylo jasno: Když spolu lidé o něčem mluví, může to být velmi mocný okamžik. Ostatně jak pravil Victor Hugo: „Jedna věc je silnější než všechny armády světa: Je to myšlenka, jejíž čas nadešel.“

A přepsat kulturní historii lidstva tak, aby v ní bylo obsaženo rozšíření naší víry, hlubší porozumění Bohu i životu, zkrátka víc než jen primitivní a prosté názory, které lidstvo provázely v jeho minulosti, to je právě taková myšlenka.

Bude to chtít čas, ale velká seskupení lidí – celé společnosti – mohou změnit názor na svět, který je obklopuje. Martin Luther King ml. dovedl společnost k tomu, aby změnila svůj názor na Afroameričany. Betty Friedanová a Gloria Steinemová dovedly společnost k tomu, aby změnila svůj názor na ženy. Harvey Milk dovedl společnost k tomu, aby změnila svůj názor na homosexuály. A teď se můžeme všichni zasadit o to, aby společnost změnila názor na Boha.

Nové evangelium

Aby společnost změnila svůj názor na Boha – to rozhodně není malý cíl!

Ale právě to je cílem Nové spirituality. To je cílem Hovorů s Bohem. To je cílem každé duše, která zná a miluje Boha, a proto už nemůže dál nečinně přihlížet tomu, jak se lidé potýkají s učením o strašlivém, pomstychtivém, zlostném Bohu, a ignorovat všechny škody, které takové učení působí celému lidstvu.

My, kdo do této skupiny lidí patříme, víme, že tím prvním, s čím lidstvu musíme pomoci, je změnit svůj názor na Boha a jeho vztah k lidem. Následně půjde o vztah lidí k Bohu. A nakonec o vztah lidí k sobě navzájem a k životu jako takovému.

Tahle tři témata představují páteř všech hlavních myšlenek Hovorů s Bohem, jak jsme si je v kapitole druhé shrnuli. Z celého srdce jsem přesvědčen, že tyto myšlenky ukazují cestu k takovému prožitku života, po kterém lidé na celém světě individuálně i jako kolektiv toužili už po tisíce let.

Prosím, mějte na vědomí, že když mluvím o cestě, neříkám, že to je jediná cesta. Má volba slov je účelná, nikoli samoúčelná. Hovory s Bohem nabídly lidstvu nové evangelium v knize Přátelství s Bohem. Tohle nové evangelium je závěr shrnutí v kapitole druhé.

Pojďme tedy začít odsud. Pojďme tohle pátrání o tisíci slovech začít právě tam, kde končí. Pojďme začít na konci a postupně se propracovávat k začátku.

KAPITOLA
ŠESTÁ

Jak se tak dívám na seznam pětadvaceti klíčových poučení, která vzešla z Hovorů s Bohem, a navíc je vidím v opačném pořadí, od konce k začátku, tak si říkám, že každému z nich věnuju zvláštní kapitolu a že každou kapitolu rozdělím na dvě části: na význam a využití. Díky tomu můžeme každou myšlenku rozvíjet hned dvojím způsobem, a nabídnout tak spoustě lidí, kteří dosud neměli příležitost ubírat se tímto směrem, příležitost vypravit se na neznámé území.

A právě proto je naším nejodvážnějším pohledem na tyto otázky:

KLÍČOVÉ POSELSTVÍ 25

Nechť se všichni lidé na zemi řídí novým evangeliem: „Všichni jsme Jedno. Naše cesta není lepší, je prostě jiná.“

Tohle pro mě byla jedna z nejkrásnějších myšlenek Hovorů s Bohem, které jsem měl příležitost poznat. V téhle nádherné výměně názorů mi Bůh zlehka naznačil, že bychom mohli skoncovat s velkou spoustou hněvu, nenávisti, rozdělení a násilí ve světě jen díky tomu, že bychom přijali a šířili nové učení, prostou, deset slov obsahující doktrínu: Všichni jsme Jedno. Naše cesta není lepší, je prostě jiná.

Bůh ji nazval Novým evangeliem, a já musím přiznat, že jsem zpočátku velmi váhal, zda tato slova použít, protože koneckonců pojem „evangelium“ má pro spoustu lidí specifický význam. Ale nikdy jsem nepozměnil jedinou větu, která mi byla dána v rámci těchto rozhovorů, a nedokázal bych zdůvodnit to, že bych s tím najednou začal..., a tak jsem tuhle větu nechal prostě tak, jak ke mně přišla.

Jsem přesvědčen o tom, že by se nám všem teď hodilo nové evangelium. Ne takové, které by nahradilo to předchozí, ale takové, které by se dalo dál rozvíjet a dostávalo by hlubší, bohatší význam. A tak jsem během svých přednášek a workshopů po celém světě vyzýval ekonomické, politické a duchovní lídry, aby tohle nové evangelium šířili mezi svými posluchači.

Zatím to nikdo neudělal. Chápu to: Vím, proč ani jeden světový státník, ani jeden celosvětově známý představitel kteréhokoli náboženství, ani jeden velikán z podnikatelské a finanční elity za svým řečnickým pultíkem, z kazatelny ani v konferenčním sále nepronáší tato slova. Jednoduše nevěří tomu, že by to mohlo fungovat, že by někdo z těch, kdo je poslouchají a vzhlížejí k nim, takové evangelium přijal.

Ve skutečnosti je to možná právě pozicí, kterou tito světoví velikáni zastávají, a proto mají pocit, že by měli kázat pravý opak. Proč by k nim někdo vzhlížel, kdyby nehlásali, že právě jejich cesta je ta nejlepší?

Ale tomu, aby v našem světě zavládl mír a udržel se, nebrání nic víc než představa nadřazenosti – zejména pokud je doprovázena pocitem, že jsme v právu.

A to je bohužel právě to, co stále častěji vídáme v naší stále silněji polarizované společnosti. „Nejenom, že máme dobrý nápad,“ říkají nám lídři, „ale je to jediný dobrý nápad, který existuje. Naše cesta je ta pravá. Všichni ostatní se nejenom mýlí, ale jsou ještě navíc špatní, že hlásají své bludy.“

Právě tak vyznívají stále častěji naše výměny názorů – a je velmi smutné, že si při tom ani neuvědomujeme, že veškerou polaritu vytváříme sami, právě tím pocitem, že jsme v právu.

Jak jsme si tu už řekli, lidé, kteří jsou přesvědčeni, že jsou v právu, se často tohoto přesvědčení pevně drží i poté, co se objeví fakta, podle nichž je jejich názor prokazatelně nepřesný nebo zastaralý.

Je pravda, že lidé jsou schopni změnit svůj názor. Harvey Milk, Gloria Steinemová, Martin Luther King ml. a další to, Bůh jim žehnej, jasně prokázali. Ale pro toho, kdo se pokusí takovou změnu vyvolat, to není snadný úkol. Jak bylo řečeno v Přijímání Boha, představa nadřazenosti je velmi přitažlivá.

Podle této knihy jde o jednu z deseti iluzí lidstva. Nemůže to být skutečné – proč, to si vysvětlíme za chvilku –, ale může nám to tak připadat. A rozhodně je to příjemné.

Představa nadřazenosti se nikde jinde neprojevuje tak výrazně jako v náboženství. Právě proto nové evangelium představuje tak zásadní a drastickou změnu – a proto je pro mnoho lidí tak těžké je přijmout.

Ale právě proto, že to je těžké, si žádá důkladnější prozkoumání. Podívejme se na něj tedy podrobněji.

Není snad Bůh „všechno“?

Nové evangelium začíná slovy: „My všichni jsme Jedno.“ A tak se poslední z oněch pětadvaceti klíčových poselství, která nám Bůh předal, vrací zase zpátky k tomu prvnímu, co nám odhalil, a kruh se uzavírá.

To první poselství zní: „Všichni jsme Jedno. Všechny věci jsou součástí jednoho celku. Existuje jen jeden celek a všechno je součástí tohoto jediného celku, který existuje.“

Pokud je tohle tvrzení pravdivé, je v něm obsaženo něco velmi důležitého – pozoruhodně důležitého –, co by znamenalo zásadní změnu toho, jak jsme doposud chápali vztah mezi Bohem a člověkem.

Samozřejmě mluvím o tom, že pokud všechno je Jedno a pokud i my jsme částí tohoto jediného celku (kterou očividně jsme), pak jsme součástí Boha – leda by Bůh nebyl součástí „všeho“, ale nacházel se někde mimo toto „všechno“, což by znamenalo, že to vůbec žádné „všechno“ není.

Ale právě taková je představa, které věří spousta lidí. Jsou přesvědčeni o tom, že v ultimativní realitě existují v podstatě jen dvě věci: (1) všechno, co je, a (2) to, co všechno stvořilo.

Podle této kosmologie stojí Bůh mimo všechno, co je. Aby si to dokázali představit, definují mnozí lidé „všechno“ jako to, co je hmotné, a Boha jako to, co je duchovní. Ale tohle není správné rozdělení, protože mění význam toho, co jsme nazvali „vším“.

Zároveň nás to nutí k domněnce, že my sami nejsme duchovními bytostmi, anebo že jsme kombinací duchovního a hmotného, ale pak ta naše část, která je duchovní, není součástí všeho – protože (podle prosté logiky) kdyby ta část nás samotných, která je duchovní, byla součástí toho, co nazýváme „vším“, pak by i Bůh, který je duchovní, musel být součástí takového „všeho“.

Tento logický problém svádí mnohé z nás na klikaté cestičky úvah a nutí je využívat všemožně překroucených myšlenkových postupů, aby se jim podařilo vysvětlit, že Bůh, který je duchovní, není součástí „všeho“, a přitom každý z nás je zčásti rovněž duchovní bytostí, ale součástí „všeho“ je.

Můžeme předpokládat, že duchovnost Boha je jiným druhem duchovnosti, jiným typem. Není tedy jenom větší a mocnější, jde o duchovnost úplně jiné podstaty – takovou, která jednoduše nespadá do kategorie „všeho, co existuje“.

První velkou výzvou, která stojí před Novou spiritualitou, je vyvést nás z těchto scestných úvah a jemně nás nasměrovat k tomu, abychom zvážili, že může existovat vzorec esenciální energie života (který mnozí lidé, včetně mě, nazývají „Bohem“), jenž mu umožňuje, aby se projevoval jako hmotný a duchovní zároveň právě tak, jak to my lidé pozorujeme u sebe samotných.

Jinými slovy, možná pro nás bude dobré uvažovat o možnosti, že to, co dokážeme my, dokáže i Bůh, a že právě tak, jako my jsme jak hmotní i duchovní, je stejné i to, co je božské.

Tím by se lidstvo a božstvo dostalo na stejnou úroveň a lišilo se dále jen proporcemi: Bůh je „vším“, zatímco my jsme součástí „všeho“.

Nepřipadá vám tohle mnohem přirozenější?

A netvrdí snad velká světová náboženství, že jsme „stvořeni k obrazu Božímu“?

Naše příběhy hovoří jinak

Až dosud nám velká většina lidských kultur prostřednictvím svých mýtů a legend tvrdila, že nás Bůh oddělil od sebe sama. Ne že nás rozdělil (v tom případě bychom všichni byli jen součástmi téhož celku), ale že nás oddělil. Zvažme, v čem je rozdíl.

Firma, která má pobočky v několika velkých městech, je stále jedna firma. Ale firma, která odloučila a prodala svou pobočku, dala vzniknout nové entitě, která už nadále není součástí původní firmy.

Udělal s námi Bůh právě tohle? Většina světových náboženství nám říká, že ano. Proto nás učí, že Bůh je Jedno a my něco jiného. K tomuhle oddělení došlo, vykládají nám naše systémy víry, protože Bůh s námi nebyl spokojen. Jeho nespokojenost, vysvětlují dále, byla vyvolána tím, že jsme se mu vzepřeli. (My, anebo přinejmenším naši dávní předkové.)

A tak byla do lidské mysli zaseta představa oddělení. Tenhle příběh je základem a klíčem k většině světových náboženství, protože pokud vůbec věříme v Boha, pokud nějakým způsobem prahneme po jeho ochraně, po jeho lásce, po jeho slávě, pak je návrat k Bohu naší prvořadou prioritou – a právě od toho tu máme náboženství, které nám slibuje, že přesně tohle zařídí.

A abychom si uvědomili, jak je dosažení tohoto cíle důležité, přidalo náboženství ještě malé varování: Pokud se nevrátíme k Bohu, skončíme na druhém místě...

Nepříjemná alternativa

Pokud nenajdeme cestu zpátky k Bohu a nepřesvědčíme ho, aby nám odpustil za všechen vzdor a špatné chování, kterého jsme se během svého pozemského života dopustili, dostaneme se po smrti na místo plné nekonečného a nepopsatelného utrpení, kterému dáváme názvy jako peklo, hádés, gehenna, nār, zatracení, infernum, podsvětí, šeol, Acheron, tofet, propast nebo jáma (a mnoho dalších).

Tento proces nám komplikuje skutečnost, že aspoň podle jednoho náboženství existuje jen jedna jediná cesta, jak se dostat zpátky do Boží přízně a dočkat se jeho odpuštění, a to skrze Ježíše Krista. Nikdo jiný nemá právo nám odpustit, patrně tedy ani sám Bůh, a tak musíme nastoupit právě tuhle jedinou cestu ke spasení.

Podle této doktríny se zdá, že člověk může žít prakticky dokonalým životem a v každičkém okamžiku projevovat laskavost, péči, soucit, velkorysost a všechny myslitelné božské ctnosti, ale stejně se nedostane do nebe (jak se této „zpáteční cestě“ říká). Jinými slovy, cestu do nebe si nelze zasloužit, lze se tam dostat jedině tak, že člověk „přijme Krista“ jako svého Pána a Spasitele. A důvodem, proč je to jen Kristus, kdo může nabídnout spásu, a nikoli Bůh sám, je to, že Kristus „zaplatil za naše hříchy“ svou dobrovolně přijatou mučednickou smrtí, která udobřila „spravedlivého“ Boha (kterého by jiní mohli považovat za zlostného a pomstychtivého Boha), jenž by nás jinak donutil za ně platit vlastním utrpením.

I kdyby člověk zemřel jen chvilku po narození, jako zcela nevinné dítě, které ještě nemělo příležitost dopustit se jakéhokoli zločinu proti Bohu, pořád ho, jak nám tohle konkrétní náboženství připomíná, tíží prvotní hřích. To je hřích, kterého se dopustili první lidé – ti, kteří byli vyhnáni z nebe – a jehož břímě přešlo jako dědictví na nás všechny.

Tohle je doktrína zděděné nedokonalosti. Pokud duše není zcela bez poskvrny – říká nám tohle náboženství –, nemůže se vrátit k Bohu. Ale žádná duše, dokonce ani duše novorozence, není bez poskvrny.

Rodíme se poskvrnění. Dosáhnout odpuštění a vrátit se do neposkvrněného stavu však můžeme tím, že Krista prohlásíme za svého Spasitele. V případě nemluvněte se to děje prostřednictvím svátosti křtu, během něhož Krista v zastoupení dítěte přijímá dospělý.

(Dítě může později přijmout Krista znovu skrze svátost biřmování, při němž z vlastní vůle obnovuje a potvrzuje slib daný křtem a je díky tomu připraveno přijmout Ducha svatého. To se, podle místních zvyklostí, stává mezi sedmým a čtrnáctým rokem života.)

Tohle náboženství nám klade na srdce, že to všechno je velmi důležité, protože pokud nepřijmeme Kristův dar vykoupení, budeme za své hříchy trpět navěky. To znamená celou věčnost v pekle. Tak velký je náš prohřešek vůči Bohu – včetně toho největšího prohřešku, kterým je nepřijmout jeho dar mučeného a obětovaného Krista.

Podle této věrouky všichni židé, hinduisté, muslimové, buddhisté, stoupenci všech dalších náboženství i ti, kteří žádnou víru nevyznávají, přijdou do pekla.

Rozšíření konceptu božstva a reality

Opravdu to tak je?

Nová spiritualita nás vyzývá, abychom se nad tímhle učením pozorně zamysleli a sami se rozhodli, jestli odpovídá naší koncepci milujícího Boha, který je zdrojem všeho, a proto nepotřebuje nic.

První a poslední z pětadvaceti nejdůležitějších poselství Hovorů s Bohem rozvíjí celý náš koncept božství – a také ultimativní reality jako takové. Popisuje realitu, v níž není nic od ničeho oddělené, a Boha, který je vyjádřen ve všem jako všechno a skrze všechno, co existuje.

Významem tohoto poselství se budu detailně zabývat později, skoro na konci této knihy, v kapitole věnované klíčovému poselství 1. Prozatím se ale soustřeďme na klíčové poselství 25 a podívejme se na jeho druhou část. Stojí tu: Naše cesta není lepší, je prostě jiná.

Stejně jako u první poloviny Nového evangelia je i v této větě obsaženo víc teologických souvislostí, než by na první pohled mohlo být patrné. Nejde jen o velkorysé či skromné prohlášení, jde zároveň o rozšíření naší současné představy, že jedna z cest k Bohu, a právě jen jedna cesta, je nějakým způsobem „lepší“ a že jedna a právě jedna náboženská doktrína je základem jediné pravé víry.

Bůh se nám snaží říct, že každá víra je ta jediná pravá víra pro všechny, kdo v ni věří. Je to proto, že „váš život bude takový, v jaký věříte“. To znamená, že ryzí víra sama sobě dodává sílu a vede k výsledku, o který usiluje. A to je důsledkem naší přirozené podstaty a toho, jak funguje život. (I k tomu se ještě vrátíme o něco později.)

Takže pokud věříte, že budete-li dodržovat přikázání svatého proroka Mohameda, posvěceno budiž jeho jméno, povede vaše cesta do ráje, stane se tak. Pokud věříte, že přijetím Krista za svého spasitele si zajistíte místo v nebi, stane se tak. Pokud věříte, že napodobování Buddhova chování vám přinese klid, stane se tak. V cokoli věříte, stane se vaším prožitkem.

To znamená, že na vrchol hory vede víc než jen jedna cesta. A taky to znamená, že žádná cesta není „lepší“ než jiné. Všechny cesty vedou ke stejnému cíli. A v Hovorech s Bohem se dokonce dozvíte, že není možné nedospět do Království nebeského, protože není kam jinam jít. (K této myšlence se vrátíme v kapitole třiadvacáté.)

I toto místo nese mnoho jmen. Někdo mu říká ráj, džanna, nirvána, Sion, zásvětí, další svět, další život, Království Boží, Elysium, Valhalla, empyrion anebo prostě nebe.

Duchovní zákrok k odstranění vrozené vady

Druhá věta Nového evangelia plní důležitou funkci: Zbavuje náboženství pocitu, že je jedinou správnou cestou, a tím odstraňuje něco, co není moc dobré, z něčeho, co je jinak v mnoha ohledech velmi dobré.

Představa, že existuje jediná správná cesta jak se vrátit k Bohu, způsobila tolik smrti a zkázy a tím odvrátila od Boha tolik lidí jako žádná jiná myšlenka na světě.

Nové evangelium je jako duchovní chirurgický zákrok, kterým vnikáme dovnitř a odřezáváme nádor od jinak zdravých a skvělých názorů, které většina lidí zastává ve vztahu ke svému náboženství a božstvu.

Jsem přesvědčen o tom, že kdesi v hloubi duše většina lidí ví, že pokud vůbec Bůh existuje, nebude to Bůh s nějakým konkrétním jménem. Tak jako ne všechny papírové kapesníky jsou značky Kleenex a ne všechny průhledné lepicí pásky jsou Scotch Tape, neplatí ani to, že všichni lidé, kteří přijdou do nebe, jsou křesťané (nebo muslimové, hinduisté, mormoni či kdokoli jiný, kdo vyznává Boha nějaké konkrétní značky).

Nové evangelium z Přátelství s Bohem nám nabízí příležitost dohnat s naší současnou teologií to, co zaostává za naší kulturou jedenadvacátého století. Je to příležitost pobavit se o klíčové otázce: „Je možné, že naše předchozí informace o Království nebeském a o tom, kdo do něj smí a nesmí vstoupit, byly neúplné?“

Pro miliardy lidí, kteří jsou přesvědčeni, že každá duše se k Bohu může vrátit jen po dané cestě, je představa, že všechny cesty vedou do nebe, výzvou k tomu, aby rozšířili svou představu Boha, aby božský princip zvětšili do takových rozměrů, že bude dosažitelný kteroukoli cestou. Kdesi jsem slyšel, jak tuhle koncepci někdo velmi výstižně shrnul slovy: „Jestliže je vaším cílem Bůh, nemůžete minout!“

Kdybychom tuhle představu o „vyhrazeném“ ráji ze svých koncepcí náboženství vymýtili už před staletími, mohlo to zachránit nepředstavitelné množství životů, ale místo toho obrovské spousty lidí zahynuly mučednickou smrtí proto, že nepřijaly a nepraktikovaly „pravou víru“.

Dokonce i dnes jsou lidé po celém světě napadáni, zatracováni a káráni, v některých případech dokonce i trestáni za to, že nepřijali „jedinou pravou víru“.

JAK TOTO POSELSTVÍ UPLATNIT VE VŠEDNÍM ŽIVOTĚ

Tohle pozoruhodné poselství nám všem nabízí příležitost zapojit se do procesu uzdravení lidstva.

Vzbuzovat v lidech strach ze zatracení už není považováno za laskavý způsob, jak si pro kterékoli náboženství získávat nové přívržence, přestože lidé říkají, že to dělají z „obavy“ o někoho, koho mají rádi. A označovat někoho za „špatného“ nebo „nevědoucího“ už není považováno za uzdravující způsob, jak kohokoli přimět k tomu, aby sdílel náš názor na cokoli.

Nové evangelium lze ale rozšířit daleko nad rámec náboženství. Pokud bychom je aplikovali na politickou scénu, navrátilo by občany do občanské společnosti. V oblasti ekonomiky by nelítostné soupeření nahradilo spoluprací. Na poli vzdělávání by mohlo představovat konec současného stavu, za kterého učíme pouze to, s čím souhlasíme.

Představa, že naše cesta není lepší, ale prostě jiná, by se dala aplikovat na vše v našem životě. Společnost by se změnila takovým způsobem, který si dnes můžeme jen stěží představit, a navěky by nám zpříjemnila život.

Tady je několik návrhů, jak tuto myšlenku aplikovat v každodenním životě:

• Pokud jste věřící, zavažte se, pokud jste tak už neučinili, že od této chvíle nebudete nikdy nikoho dalšího přesvědčovat, že právě vaše víra je tou jedinou cestou, která vede do nebe, anebo že každičký člověk na světě, který nevyznává vaše náboženství, přijde do pekla. Chcete-li ostatní lidi přimět k tomu, aby o vašem vyznání uvažovali jako o možném prostoru pro vlastní duchovní realizaci, používejte k tomu lásku k Bohu, nikoli strach z Boha.

• Pokud se angažujete v politice, zavažte se, že budete ctít politické názory a představy ostatních lidí. Vítejte takové názory, pokud zaznějí v diskusích. Nezaměňujte přesvědčení za neústupnost. Jedna věc je zastávat vlastní názor z hlubokého přesvědčení, něco jiného je rozčilovat se kvůli němu. Pokud cítíte, jak se ve vás probouzejí emoce, pokud zjistíte, že začínáte používat příkrá nebo neuctivá slova, abyste prosadili vlastní názor, odstupte od takového rozhovoru o krok a nechte nejprve vychladnout emoce. Vemte na sebe odpovědnost za to, že se vám rozhovor vymknul z ruky, omluvte se protějšku za to, že jste do něj vnesli negativní energii, a začněte znovu, o něco pomaleji a tišeji. Uvidíte, že taková změna dokáže zázraky.

• Když začnete mít pocit, že vaše cesta není jen „lepší“ cestou, ale přímo „jedinou“ cestou, jak se na věci dívat nebo s nimi nakládat, vzpomeňte si na nějaký okamžik z vlastního života, kdy jste měli pocit, že znáte jedinou správnou odpověď na nějakou otázku, ačkoli se později ukázalo, že jste neměli pravdu. Zeptejte se sebe sama, jestli není možné, že to tak je i v tomto případě.

• Zamyslete se nad úhlem pohledu svého protějšku a cíleně v něm hledejte něco – cokoli –, co má nezpochybnitelnou hodnotu. Snažte se najít společnou řeč, i kdyby mělo jít jen o pár slov, a odsud začněte celý rozhovor ještě jednou od začátku.

• Zamyslete se nad žádoucími cíli, které před sebou vy i váš protějšek vidíte. Soustřeďte se na to, co je vašemu úsilí společné, nikoli na prostředky či metody, které k dosažení svých cílů používáte. Často se stává, že když si uvědomíme, že máme společný cíl, nalezneme vzájemný respekt, který nám umožní překonat neshody a najít konstruktivní přístup k řešení problému.

• A tady je kouzelná věta, o které jsem se na vlastní kůži přesvědčil, že dokáže úžasným způsobem pomáhat ve chvílích, kdy se zdá, že rozhovor dospěl do mrtvého bodu: „Chápu, že to tak cítíte.“ To neznamená, že s tím souhlasíte, ale jasně tak dáte najevo, že si o svém protějšku nemyslíte, že je úplný blázen a jeho stanovisko je zcela absurdní. Vyjadřujete tím úctu vůči jeho názoru, jeho životním zkušenostem a celé cestě, která ho dovedla až tam, kde nyní stojí. K prolomení ledů někdy stačí jen to, že lidé mají pocit, že si je ten druhý vyslechl. Ne že s nimi souhlasil, jen že vyslechl jejich názor.

• Pokud jde o první část Nového evangelia, začněte si nacvičovat směřování k jednotě se svým protějškem tím, že si vybavíte nějaký okamžik, kdy jste se cítili právě tak, jak se teď cítí on či ona. Nedívejte se na věc jen jejich očima, ale perspektivou nějakého okamžiku z vlastního života, kdy jste si mysleli nebo cítili něco hodně podobného. Pamatujte, pocity nejsou názory. Jsou tím, co utváří názory. Například pocit zrady nebo hněvu, pocit osamění anebo pocit nepochopení. To všechno jsou pocity, kterými jsme si všichni už někdy prošli. Snažte se vcítit se do pocitů druhého člověka, ne do jeho názorů nebo konkrétních slov, a díky tomu začnete prožívat „jednotu“ jako celoživotní stav.

• Umožněte sami sobě prožívat svůj pocit jednoty s ostatními – nevyjímaje ostatní živočišné druhy – a tohle vnímání trénujte každý den. Vyberte si dva lidi, se kterými přicházíte do styku denně nebo co nejčastěji, a pokuste se identifikovat pocity, které na nich pozorujete, pomocí toho, jaké pocity jste na vlastní kůži prožili.

Tyto jednoduché kroky mohou nevídaným způsobem změnit vaše vztahy s ostatními lidmi i to, jak pohlížíte na celý okolní svět. Nové evangelium, těch deset slov, vám stačí k tomu, abyste svůj život změnili k lepšímu. A co je ještě lepší, zbývá nám ještě mnoho slov, která jsme dosud neprozkoumali.

KAPITOLA
SEDMÁ

Už 12. září 2001 mi ze všech koutů světa začaly přicházet e-maily, ve kterých se mě čtenáři Hovorů s Bohem ptali, jak by poselství těchto knih mohlo přispět k tomu, aby se ve světě už nikdy neopakovalo nic tak strašného jako události předešlého dne. Kladl jsem si tutéž otázku. Protože jsem v noci 11. září nemohl usnout, posadil jsem se k počítači a začal jsem horečnatý rozhovor s Bohem. Jeho začátek zde cituji doslova:

Bože, prosím tě, buď tu s námi. Potřebujeme tvou pomoc.

Jsem tady.

Potřebujeme pomoc.

Já vím.

Zrovna teď.

Chápu.

Svět je na pokraji katastrofy. A to nemluvím o nějaké přírodní katastrofě, mluvím o zkáze, kterou si lidstvo přivodí samo.

Já vím. A máš pravdu.

Chci říct, lidé se dostávali do sporů už od nepaměti a často to byly spory dost kruté, ale naše rozdíly a neshody už brzy nepovedou jen k válkám – což je samo o sobě dost špatné –, nýbrž ke konci samotného lidstva.

To je pravda. Situaci jste posoudili zcela správně.

Chápete závažnost toho problému, jen prostě nechápete jeho podstatu. Nevíte, co ten problém vyvolává. A tak se snažíte ho řešit na všech rovinách – vyjma té, na které existuje.

A to je?

Rovina víry.

Problém, s nímž se dnes lidstvo potýká, je duchovní.

To, co vás ničí, je vaše pojetí duchovna.

Snažíte se vyřešit problém lidstva, jako kdyby to byl politický problém anebo ekonomický problém, anebo dokonce vojenský problém, ale nic takového to není. Je to duchovní problém. A to je jediný problém, který lidstvo patrně není schopné vyřešit.

Samozřejmě jsem Boha prosil: „Tak nám řekni, jak ho vyřešit!“ Odpovědí na tuhle prosbu se stala kniha Nová proroctví. Osobně si myslím, že nejdůležitější pasáží této knihy je:

KLÍČOVÉ POSELSTVÍ 24

Domníváte se, že vás terorizují ostatní lidé, ale ve skutečnosti vás terorizují vaše vlastní názory. Váš prožitek sebe sama i celého světa se dramaticky promění, pokud všichni kolektivně podstoupíme „pět kroků k dosažení míru“:

• Dovolte si přiznat, že některé vaše staré představy o Bohu a životě pro vás přestaly být prospěšné.

• Uvažujte o možnosti, že o Bohu a životě nevíte všechno a že pochopením toho, co vám dosud unikalo, by se všechno změnilo.

• Připusťte, že se mohou zrodit nové představy o Bohu a životě, které mohou vést k novému způsobu života na naší planetě.

• Najděte odvahu prozkoumat tyhle nové představy, a pokud se slučují s vaší vnitřní pravdou a věděním, začleňte je do svého systému víry.

• Žijte svůj život jako projev své nejlepší víry, nikoli jako její popření.

Bylo by těžké najít slova, která by to řekla výstižněji. Tahle znamenají právě to, co znamenají, a nenechávají žádný prostor pro nejednoznačnost. Je to ale víc než jen recept na to, jak předejít dalšímu 11. září. Je to naléhavá výzva začít jednat – výzva určená celému lidstvu: Najděte si nový způsob života. Zkoumejte možnost, že byste mohli změnit fundamentální prvky své víry.

Ale je tohle nutné? Proč by součástí takzvaných „kroků k dosažení míru“ měla být změna anebo jen pouhé zpochybnění naší vlastní víry? Proč z toho nemůžeme víru prostě vynechat? Není to přece víra, co vyvolává všechen chaos na světě.

Anebo že by byla?

Mluvil jsem teď zcela záměrně o „fundamentálních prvcích víry“. Je to totiž právě fundamentalistické hnutí v jednotlivých náboženstvích i v politice – neochota vzdát se nějakého názoru anebo jenom uvažovat o tom, že by nemusel být správný –, co lidstvo vystavuje hrozbě dalších a dalších ran působených vlastní rukou.

Platí to nejen v náboženství, ale i v politice. A platí to zejména tehdy, pokud se obojí smíchá.

Chcete příklad?

Jeden muž jménem Richard Mourdock během volební kampaně před senátními volbami ve státě Indiana roku 2012 prohlašoval, že pokud žena otěhotní poté, co byla znásilněna, „je to něco, co bylo součástí Božího plánu“. Z toho důvodu prosazoval názor, že by se potraty měly přestat dělat a chtěl je postavit mimo zákon včetně případů incestu či znásilnění.

Když pan Mourdock volby prohrál (ještě týden před tím, než učinil ono památné prohlášení, byl jasným favoritem), neřekl ve svém tiskovém prohlášení nic jako: „No, možná jsem zašel až příliš daleko.“ Místo toho poznamenal: „Budu na to vzpomínat jako na porážku, kterou jsem utrpěl proto, že jsem pevně stál za svými zásadami.“

Prostě nedokázal připustit, že některé jeho zastaralé představy o Bohu a o životě už neplatí.

A není sám.

Tenhle příklad uvádím jen proto, abych vám ukázal, jak neuvěřitelně neústupní, jak zatvrzelí někteří lidé dovedou být, pokud jde o jejich přesvědčení, i když je v rozporu se selským rozumem, zejména pokud jde o ty nejposvátnější součásti jejich přesvědčení – z nichž velká část pochází z takzvaných posvátných knih lidstva.

V Bibli, v knize Deuteronomium, se píše: „Má-li někdo syna nepoddajného a vzpurného, který neposlouchá otce ani matku, a když ho kárají, neposlechne je, ať ho jeho otec i matka uchopí a vyvedou ke starším jeho města, k bráně jeho města, a řeknou starším jeho města: ,Tento náš syn je nepoddajný a vzpurný, neposlouchá nás, je to modlářský žrout a pijan.‘ A tak ho všichni muži jeho města ukamenují a zemře. Tak odstraníš zlo ze svého středu.“

Dnes by samozřejmě nikdo ani nepomyslel na to, že takhle „očistí“ svého syna, který z mladické neposlušnosti vůči rodičům občas trochu přebere, viďte?

Omyl.

Zachování veřejného pořádku ve společnosti spočívá na základech rodinné disciplíny. Proto je nutné dítě, které nectí své rodiče, natrvalo odstranit ze společnosti takovým způsobem, aby to bylo všem ostatním dětem příkladem, jak je nutné své rodiče ctít. Trest smrti pro vzpurné děti není nic, co bychom měli brát na lehkou váhu. Pravidla pro udělování trestu smrti nezletilým najdeme v knize Deuteronomium 21.18–21.

– Charles R. Fuqua, kandidát do Poslanecké sněmovny

státu Arkansas v roce 2012, ve své knize Boží zákon:

Jediné politické řešení ze stejného roku

Ani pak Fuqua nebyl zvolen.

Někteří lidé jsou očividně schopni si připustit, že některé z našich představ o Bohu a o životě už jsou trochu zastaralé. Syed Ghaisuddin, tálibánský ministr školství, však mezi ně očividně nepatří. Když se ho novináři ptali, proč Tálibán prosazuje, aby ženy neopouštěly dům, ve kterém žijí, odpověděl jim: „Je to jako mít květinu, voňavou růži. Zaléváte ji a pěstujete ji doma pro vlastní potěšení, abyste se na ni mohli dívat a cítit její vůni. Nenosíte ji ven, aby si k ní mohli přivonět i ostatní.“ Jinými slovy, žena je majetek – majetek muže.

Možná si řeknete, že takové zastaralé názory mohou mít politici, ale pokud jde o představitele současné církve – o lidi, o nichž doufáme, že nás povedou na naší cestě za lepším životem –, ti budou určitě schopni rozeznat, kdy starý pohled na věc přestává odpovídat skutečnosti, viďte?

No, není to tak docela...

Ženy nejsou schopny zvládat moc. Není jim dáno, aby dokázaly zvládat moc... Skutečná a pravá moc pochází od Boha a právě Bůh dal muži moc a vládu nad jeho ženou.

– reverend Jesse Lee Peterson, oblíbený pastor a křesťanský fundamentalista, ve svém nedělním webovém kázání s názvem Proč liberální ženy budují společnost beze studu

Vynechal snad jen to, že ženy musejí zůstávat doma, mýt nádobí, starat se o děti, nosit na stůl večeři, vykonávat domácí práce, prát a žehlit. A pochopitelně také plnit své „manželské“ povinnosti vůči manželovi.

Vidíme tedy, že i v naší rádoby moderní společnosti, v této údajně osvícené době se pořád setkáváme s potřebou rozhodovat: Jsou některé naše staré představy o Bohu a o životě už neplatné? Anebo nám tyhle hlasy v roce 2012 nabízejí řešení, která dnes fungují stejně dobře jako v roce 1412 nebo v roce 1012 nebo v roce 12?

Pět kroků k dosažení míru nám umožňuje najít na tyto otázky odpověď.

První krok

První z těchto kroků – přiznat si, že některé vaše staré představy o Bohu a životě pro vás přestaly být prospěšné – je bezpochyby tím nejdůležitějším. Pro lidstvo jako celek je podstoupení takového kroku natolik obtížné, že i kdyby ho učinila jen nepočetná skupina lidí, znamenalo by to revoluci.

Proč je to tak těžké? Především kvůli tomu, odkud pochází starší názory a přesvědčení lidstva.

Jedna z velkých duší, které se staly mými životními učiteli, dr. Terry Cole-Whittakerová, mě jednoho dne velmi překvapila, když své kongregaci (k níž jsem měl to štěstí patřit) položila trefnou otázku: „Koho byste byli ochotni označit za ,špatného‘, abyste mohli vést ,správný‘ život?“

Terry nám předestřela svůj názor, že právě kvůli obavě, že bychom museli svou matku, svého otce, oblíbeného učitele nebo milovaného duchovního vůdce označit za „špatné“, se raději držíme toho, co nám řekli, ačkoli už to zcela zřejmě neplatí (pokud to vůbec někdy platilo).

Pak nás všechny vyzvala, abychom sebrali odvahu, vystoupili z vlastní pohodlnosti a zamysleli se nad možností, že to, co jsme považovali za pravdu, protože to pocházelo ze zdroje, který pro nás byl autoritou, možná vůbec není pravdivé – anebo je to přinejmenším neúplné. Jinými slovy, že věc není tak jednoduchá, jak nám bylo vštěpováno.

Byla to právě Terry, kdo mě přiměl k tomu, abych si začal klást otázku: Je možné, že se evoluce zastavila? Přestalo lidstvo růst a prohlubovat své chápání života právě během života mé matky a mého otce? Anebo během života jejich rodičů? Anebo v dobách našich prvních učitelů a proroků? A pokud ano, jak daleko do minulosti musíme jít, abychom našli bod, kde jsme se přestali vyvíjet?

Kdy přesně se naše duchovní evoluce zastavila?

Anebo je možné – jen možné –, že s každou novou generací přichází na svět i kapacita této generace dosáhnout nového a ještě hlubšího porozumění? Jednoduše řečeno, je moudrost statická, nebo organická?

Lidé jako Terry Cole-Whittakerová nás berou za ruku a dovádějí nás na samotný okraj naší pohodlnosti, ale slibují nám, že při nás budou stát, kdybychom pocítili strach. A my tyhle nové učitele, ale i ty staré, právem uctíváme, protože nám ukazují cestu k místům, která velká většina z nás dosud neobjevila, vyrážejí za nás do neznáma a pak se za námi vracejí, aby nám vylíčili, na co tam narazili.

Tohle jsou hledači zítřků... a vždycky, za každých okolností, snadno rozeznáte ty pravé od těch falešných, neboť ti praví nám nabízejí, abychom je doprovázeli, nikoli následovali, na nejúžasnější cestě, po které se můžeme v životě vydat, na pouti duše.

(Pro vaši informaci, dílo dr. Terry Cole-Whittakerové naleznete na www.TerryColeWhittaker.com. Program, který nabízí, nese výstižný název Dobrodružství v osvícení.)

Druhý krok

Jakmile se dostaneme do stavu, ve kterém dokážeme aspoň připustit a uznat, že některé názory lidstva na Boha a na život – dokonce i některé z těch nejposvátnějších – už neplatí, přichází druhý z pěti kroků k dosažení míru a ten nás nabádá, abychom uvažovali o možnosti, že o Bohu a životě nevíme všechno a že pochopením toho, co nám dosud unikalo, by se všechno změnilo. Tedy o možnosti, že naše znalosti v této oblasti jsou neúplné.

Poslední slovo předchozí věty jsem zvýraznil, abych vyzdvihl jeho důležitost. Chtěl bych jeho prostřednictvím znovu upozornit, že problém nespočívá v tom, že by staré učení bylo „špatné“ nebo „omylné“. Jsem přesvědčen, že problém je v tom, že v některých případech nezachází dostatečně daleko. Anebo jsme možná my sami nezašli dost daleko na své cestě za jeho poznáním.

Anebo obojí.

Připustit, že něco z našeho učení nebo z poznání, které nás k němu dovedlo, je neúplné, je pro mnoho lidí obrovským krokem. Jedna věc je pozorovat a připustit, že naše stará kulturní historie už není funkční, ale něco úplně jiného je přijmout názor, že příčinou tohoto stavu je skutečnost, že jsme tuhle historii nikdy, od samotného počátku, neznali celou.

A mimochodem, než se vypravíme na neprobádané území, kde naše kolektivní ego možná utrží nějakou tu ránu, rád bych zdůraznil, že slovo „některé“ v popisu prvního kroku k dosažení míru je velmi důležité a neměli bychom je opomíjet.

Je zřejmé, že záměrem božského principu v tomto odhalení je dát najevo, že to není celá stará kulturní historie lidstva o Bohu a životě, co je neúplné a co by bylo záhodno rozšířit, ale že jde jen o její jednotlivé části. To jsme v této knize už několikrát zcela záměrně zdůraznili, aby nikdo nemohl dospět k mylnému závěru, že tento text vyzdvihuje Hovory s Bohem jako náhražku něčeho, co prohlašuje za zcela pomýlené.

Ještě jednou chci zdůraznit, že ve skutečnosti je tomu právě naopak: Podle Hovorů s Bohem má veliká většina poselství obsažených v posvátných textech všech velkých světových náboženství nezpochybnitelnou hodnotu a můžeme ji brát zcela doslovně jako zdroj cenných, moudrých, hlubokých a přínosných postřehů. Je tedy velmi správné se jimi řídit.

Našli bychom ale i pasáže, ve kterých by rozšíření našeho chápání poskytlo dlouho uctívaným slovům naší kulturní historie užitečné rozšíření?

Samozřejmě.

A tahle expanze na nové území je právě tím, k čemu nás vyzývá druhý z pěti kroků k dosažení míru.

Kromě toho nás svými slovy vábí, naznačuje, že pokud se odvážíme nahlédnout za hranice svého současného vnímání, možná tam narazíme na hlubší duchovní pravdu, obsažených v posvátných textech všech velkých světových náboženství nezpochybnitelnou hodnotu a můžeme ji brát zcela doslovně jako zdroj cenných, moudrých, hlubokých a přínosných postřehů. Je tedy velmi správné se jimi řídit.

Našli bychom ale i pasáže, ve kterých by rozšíření našeho chápání poskytlo dlouho uctívaným slovům naší kulturní historie užitečné rozšíření?

Samozřejmě.

A tahle expanze na nové území je právě tím, k čemu nás vyzývá druhý z pěti kroků k dosažení míru.

Kromě toho nás svými slovy vábí, naznačuje, že pokud se odvážíme nahlédnout za hranice svého současného vnímání, možná tam narazíme na hlubší duchovní pravdu,

a že pokud ji pochopíme, všechno se změní.

To není malá výzva.

Stručná poznámka

Pokud dovolíte, přeruším teď na chvilku výklad, do kterého jsme se pustili, stručnou poznámkou týkající se stylu.

Nepochybně už jste si všimli, že tato kniha je napsaná v kruzích, že se zcela zřejmým způsobem znovu a znovu vrací k již popsanému. Je to záměr; nemělo by to být považováno za nedostatek nebo vadu, nýbrž za vědomě užitý literární prostředek. Sáhl jsem po něm proto, že i samotné Hovory s Bohem, ze kterých tato kniha vychází, mají kruhovou stavbu, znovu a znovu se v kontextuálních kruzích vracejí, dokud se s celou koncepcí neseznámíme natolik důkladně, abychom ji mohli vnímat jako přímočarou.

A nyní zpátky k výkladu...

Třetí krok

Uznat, že bychom se toho o Bohu a o životě možná mohli dozvědět víc, než zatím víme, ještě zdaleka není konec naší cesty. Musíme prohlásit, že jsme ochotni přijmout nové pochopení a novou představu o Bohu a životě, díky které by se mohl změnit život na celé planetě.

K čemu by vám bylo zjištění, že nevíte, kde máte klíčky od auta, kdybyste nebyli ochotni začít je hledat?

Když se podíváme na fungování současné globální společnosti, je zřejmé, že jsme uvázli na mrtvém bodě. Motor neběží a nám se nepodaří ho znovu nastartovat, aniž by určité klíčové prvky zapadly na svá místa. Ale pokud ty klíče nejsme ochotni začít hledat, nikdy se nikam nedostaneme.

Tak to s námi vypadá teď. Stojíme uprostřed veliké křižovatky – křižovatky mezi včerejškem, dneškem a zítřkem – a motor vysadil zrovna v tu nejnevhodnější chvíli, takže nám hrozí děsivá srážka. Musíme rychle znovu nastartovat a dostat se z té křižovatky.

Musíme najít ty klíčky! A nenajdeme je, pokud nebudeme ochotní pátrat po nich i jinde než na místech, kde obvykle bývaly, protože tam už nejsou.

Nedávno jsem si pořídil jednu starou knížku, kterou jsem si s velkou radostí přečetl. Ale když jsem se dostal ke konci, zjistil jsem, že poslední stránky chybějí. Byla to velmi vzácná kniha, na kterou jsem narazil v jednom antikvariátu; kniha, která prošla rukama mnoha čtenářů, než se dostala do těch mých. Trápilo mě, že se nedočkám závěru, ale nezůstal jsem nad vytrhanými listy smutně sedět a neříkal jsem si: „Doufám, že na chybějících stránkách nebylo nic důležitého, co bych se nedočetl ve zbytku té knihy.“ Místo toho jsem šel do knihkupectví, kde se prodávají nové knihy, našel jsem aktuální pojednání o stejném tématu a přečetl si ho!

Lidstvo si „pořídilo“ spoustu představ o sobě, o životě i o Bohu, ale teď začínáme přicházet na to, že v téhle krásné staré knížce, v níž si listujeme, některé stránky chybějí. Musíme si pořídit novou knihu, jejíž text bude úplný!

To neznamená, že tu starou knihu jenom tak zahodíme, jenom se rozhodneme, že nezůstaneme u ní, když v ní očividně něco chybí, ale že k tomu, co už jsme se v ní dočetli, přidáme něco navíc – že to, co víme, rozšíříme o další informace.

Navěky uvězněni, anebo konečně svobodní?

„Klíčovou“ otázkou teď tedy je, zda jsme ochotni pátrat po novém poznání Boha a života. Jsme ochotni najít klíčky, i kdyby měly být někde jinde, než bychom je čekali? Pokud na tuhle otázku i nadále budeme odpovídat ne, budeme navěky uvězněni ve starém příběhu s vytrženým koncem.

S tím se samozřejmě pojí další otázky, které už v minulosti nutily lidstvo na tomto třetím kroku zavrávorat a zůstat stát. Jedna z těch hlavních: Jaké nové myšlenky a z jakých zdrojů bychom měli vážně brát v potaz? Je to oprávněná otázka. Budeme poslouchat úplně každého, kdo si v parku vyleze na stupínek a začne vykřikovat, že konec se blíží?

Ne, tak bych to nedělal. Nečetl bych jen tak ledajaké knihy, nekupoval si jen tak ledajaké nahrávky, nechodil bych na jen tak ledajaké přednášky. Chtěl bych se dozvědět něco o zdroji materiálů, o kterých bych uvažoval, a taky bych chtěl vědět, jestli s nimi už někdo jiný má natolik dobrou zkušenost, že by mi je byl schopen doporučit.

Kdybych našel nové poselství v knize, kterou miliony lidí čtou v sedmatřiceti světových jazycích, nejspíš by mě to přimělo zamyslet se nad ním. Ne že bych s ním automaticky souhlasil, ale chtěl bych vědět, když nic jiného, proč oslovila tolik milionů čtenářů a proč se z ní stal bestseller.

Vím z vlastní zkušenosti, že materiál, který dosáhne takové míry oblíbenosti, většinou nevděčí za svůj úspěch tomu, že přináší něco nového, ale že pomáhá lidem vzpomenout si na něco, co už dávno vědí.

Tenhle pocit okamžitého poznání prožíváme, když duše oznamuje mysli: „Tady je ryzí a hluboká pravda, kterou jsi od nepaměti znala, ale možná jsi na ni zapomněla.“

Ale i přes tenhle pocit bych – až bych zjistil, co mi daná kniha říká – stejně nakonec poslechl svůj vnitřní hlas. Nikdy bych ničemu neuvěřil jen proto, že mi to tvrdí někdo jiný. Místo toho bych se spolehl na své vlastní pocity. A právě proto nás čtvrtý krok nabádá, abyste zkoumali toto nové pochopení a rozšířili svůj systém víry tak, aby se stalo jeho součástí, ale jen „pokud bude v souladu s naší osobní vnitřní pravdou a poznáním“.

Rozhodně bych však nezavrhoval novou myšlenku jen proto, že se zdá být radikální. Dal bych příležitost každé myšlence. Protože jak už jsem řekl:

Jen pokud zůstaneme otevření všem nápadům, zůstanou nám otevřené všechny možnosti.

Čtvrtý krok

Dobrá, teď je načase vyvěsit inzerát: „Hledá se odvaha!“

Jak jednou vstoupíme do stavu ochoty otevřeně zvažovat nové myšlenky týkající se Boha a života, čeká nás další krok, který bude vyžadovat duchovní vytrvalost, protože nyní budete vyzváni, abyste zkoumali toto nové pochopení, a pokud bude v souladu s vaší osobní vnitřní pravdou a poznáním, abyste rozšířili svůj systém víry tak, aby se stalo jeho součástí.

Tohle rozhodně není malý krok. Počítejte s tím, že během něj budou zpochybněny vaše nejposvátnější duchovní pravdy, ale i zdroje, ze kterých pocházejí, a bude zapotřebí velké odvahy – intelektuální i duchovní odvahy –, abyste unesli mentální otřesy, které takové zpochybňování často vyvolává.

A to ani nemluvíme o veřejném zostuzení a vyloučení ze společnosti, na které dojde (na to se můžete spolehnout), pokud své pochybnosti vyjádříte nahlas anebo pokud se dokonce odvážíte navrhnout odpovědi, které by neodpovídaly všeobecně přijímaným pravdám.

Ale pokud se dnes opravdu snažíme dosáhnout pokoje ve vlastním životě a míru na celém světě, měli bychom se podívat na výsledky, které naše stará kulturní historie vyprodukovala, a ptát se sebe sama, jestli neexistuje nějaká lepší cesta, jak dosáhnout toho, o čem jako živočišný druh prohlašujeme, že to je náš cíl.

Aby se nám to podařilo, budeme potřebovat něco jako duchovní obdobu Ignáce Filipa Semmelweise pro jedenadvacáté století. Kdo se stane duchovní obdobou „zachránce matek“? A bude takových lidí víc? Mohly by jich být tisíce? Anebo dokonce miliony?

To je to, po čem volá hnutí za občanská práva duše: miliony Semmelweisů.

Hrdina myšlenky

Roku 1847 učinil dr. Ignác Filip Semmelweis, který tehdy pracoval v porodnici Všeobecné nemocnice ve Vídni, pozoruhodné, ale zároveň děsivé zjištění: Přišel na to, že jeden ze zavedených lékařských postupů ve skutečnosti pacienty zabíjí.

Nejen ve Vídni, ale i v dalších porodnicích všude v Evropě a Severní Americe se tou dobou rozmáhala epidemie horečky omladnic. Tato nemoc, která měla pro matky smrtelné následky, postihovala někde až 40 procent všech pacientek. Dr. Semmelweis přišel s teorií, že lékaři, kteří krátce před vyšetřováním těhotných žen prováděli pitvy zesnulých pacientů, vlastníma rukama zanášejí hnijící tkáň přímo do pohlavních orgánů. Navrhl novou proceduru na očistu rukou pomocí chlorovaného vápna, které se později stalo běžně používaným dezinfekčním prostředkem.

Protože dr. Semmelweis měl dost odvahy svůj nápad – v té době velice radikální – vyzkoušet, zjistil, že tento postup snižuje výskyt horečky omladnic na pouhou desetinu.

Ale na tom nezáleželo.

Správně. Nepřeslechli jste se. Nezáleželo na tom.

Teorie dr. Semmelweise se natolik příčila lékařskému učení a praxi té doby, že se mu jeho kolegové vysmáli, zavrhli jeho návrhy a učinili z něj odpadlíka. Průkopník, ke kterému se celá vídeňská lékařská komunita obrátila zády, zemřel roku 1865 v ústavu pro choromyslné.

Teprve ve dvacátém století se jeho myšlenkám dostalo zasloužené pozornosti a od té doby byly díky němu zachráněny životy nepředstavitelného množství dětí a matek.

Takovým lidem říkávám „hrdinové myšlenky“, a není pochyb o tom, že kdyby se objevily stovky dalších Ignáců Filipů Semmelweisů, kteří by projevili stejnou odvahu a podpořili tak očividně přínosnou změnu, výsledek by se dostavil podstatně rychleji a on sám by neskončil tak nešťastně, jak tomu nakonec bylo.

Ale jak dlouho to potrvá, než se ostatní – nejenom hrstka jednotlivců, rozesetých tu a tam, ale stovky nebo tisíce ostatních lidí – zapojí do hnutí za změnu největšího článku víry našeho živočišného druhu, našeho duchovního přesvědčení, které by také mohlo doznat zcela zřejmých změn k lepšímu? A kdo začne?

Řečeno výstižněji: Kdy, když ne teď? Kdo, když ne vy?

Pátý krok

Poslední z pěti kroků k dosažení míru je tím, ve kterém už dochází ke skutečné změně. Poté, co jsme přijali skutečnost, že něco z našich starých názorů na Boha a život už neodpovídá skutečnosti, poté, co jsme pochopili, že to může být způsobeno tím, že v těchto otázkách jsme ještě nepoznali úplně všechno, poté, co jsme v sobě našli ochotu hledat nové porozumění, a poté, co jsme svůj systém víry rozšířili tak, aby zahrnoval nové poznání, pokud je v souladu s naší vnitřní pravdou a věděním, po nás pátý krok požaduje, abychom žili svůj život jako projev svého bytostného přesvědčení, nikoli jako jeho popření.

Není snadné dostát tomu, co prohlašujeme, a skutečně podle toho žít. O tom jsem se přesvědčil na vlastní kůži. Poté, co jsem napsal sedmadvacet knih o tom, co jsem prožil, a prohlásil jsem, že jde o zápis rozhovorů s Bohem, se ode mě očekávalo (a právem), že budu žít podle toho, co jsem napsal. Samozřejmě to vůbec nebyly mé vlastní myšlenky, ale to je asi to jediné, co mohu říct na svou obhajobu proti těm, kdo mi to (právem) vytýkají. „Nejsi zrovna dobrým příkladem toho, co ve svých knihách hlásáš,“ říkají mi, když mě trochu lépe poznají, a mají naprostou pravdu.

„Ty myšlenky, o kterých píšeš, jsi nejspíš vůbec nezískal od Boha,“ namítají jiní. „Jak si vůbec dovoluješ něco takového tvrdit? Bůh přece nepromlouvá k lidem přímo, a už vůbec jim nediktuje celé knihy!“

Tak dovolte, abych to vzal od konce.

Vím o jednom muži, o kterém jsou všichni přesvědčeni, že mu Bůh přímo předal pět knih, a nikomu na tom nepřipadá nic zvláštního. Ty knihy nesly názvy Genesis, Exodus, Leviticus, Numeri a Deuteronomium, ten muž se jmenoval Mojžíš a na základě těch textů vzniklo celé náboženství.

Vím o jednom muži, který tvrdil, že mu anděl ukázal cestu na místo, kde ze země vykopal zlaté desky popsané novým evangeliem, a když knižně vydal to, co sám označil za překlad oněch textů do angličtiny, stal se tento spis všeobecně známý jako Kniha Mormonova. Ten muž se jmenoval Joseph Smith a na základě těch textů vzniklo celé náboženství.

Ve výčtu takových lidí bych mohl pokračovat, ale byl bych nerad, aby to vypadalo, jako kdybych si přál, aby na základě Hovorů s Bohem vzniklo nějaké nové náboženství. Jen bych si přál, abychom se věnovali tomu, co nám tyhle knihy přinášejí, a nezavrhovali je jen z toho důvodu, že člověk, který je zapsal, je stále naživu, nebo protože vznikly před necelými dvaceti lety, a ne před dvaceti stoletími.

Pokud jde o to, že sám nejsem zrovna dobrým příkladem toho, co tyto knihy hlásají, snad to alespoň poslouží jako důkaz o pravosti jejich původu. Kdyby ty knihy byly plné nápadů a myšlenek, tvrzení a prohlášení, které jsem si jednoduše vymyslel, pak bych si nejspíš vymýšlel věci, které bych sám dokázal splnit! (Nikdo nemá rád, když se mu přezdívá pokrytec nebo podvodník – a to jsou dvě z těch méně potupných přízvisek, která mi byla dána.)

Nikdo tedy nemůže vědět lépe než já, že pátý z pěti kroků k dosažení míru je velice náročný. Ale pro mě je to zároveň ten nejvíc inspirativní. Každý den mě vyzývá k tomu, abych ještě o trochu prohloubil a posílil svůj závazek a své odhodlání znovustvořit sebe sama v další nejvelkolepější verzi té nejskvělejší vize, kterou jsem kdy měl o tom, kým jsem a kým na tomhle světě chci být.

To je příležitost, která se nám tady nabízí. Mně, vám i celému lidskému pokolení. A v podstatě nemá nic společného, aspoň v užším smyslu, s Hovory s Bohem ani s Novou spiritualitou. Pátý krok, ale vlastně všech pět kroků k dosažení míru, může podstoupit libovolný přívrženec libovolného náboženství jakož i kdokoli, kdo se nehlásí k vůbec žádnému náboženství.

Podstatou pěti kroků není nic jiného než to, abychom se jednoduše podívali, co se ve světě kolem nás i v našich vlastních životech děje, a abychom se, pokud vidíme věci, které bychom rádi změnili k lepšímu, zamysleli nad tím, zda nemůže existovat něco, co o životě a o Bohu ještě nevíme, přičemž kdybychom to pochopili, všechno by se tím změnilo. Posledním krokem tohoto zkoumání je začlenit do našeho všedního životního prožitku výsledky, které nám přinese.

Je to tak jednoduché – a tak odvážné.

JAK TOTO POSELSTVÍ UPLATNIT VE VŠEDNÍM ŽIVOTĚ

Kdybych měl zodpovědět otázku, jak by průměrný člověk mohl přispět k tomu, aby v jeho životě i na celém světě zavládl mír o něco rychleji, odpověděl bych výzvou z poselství 24 ze stručného shrnutí Hovorů s Bohem.

Tady je několik návrhů, jak toto poselství aplikovat na všední život:

• Vytiskněte si seznam pěti kroků k dosažení míru a vyvěste si ho na viditelném místě v domácnosti – třeba na dvířka ledničky nebo vedle zrcadla v koupelně –, abyste je denně měli na očích. Pak si je každý den čtěte, jako kdybyste je právě ten den viděli poprvé. I kdybyste je už dávno znali nazpaměť, stejně je znovu a znovu čtěte. Znovu a znovu se k nim vracejte, abyste je měli neustále na paměti, protože jedině tak je začnete brát v potaz při rozhodování o zcela všedních otázkách.

• Vyvěste si pět kroků k dosažení míru do pokoje pro hosty, do koupelny pro hosty nebo na nějaké jiné místo, kde je uvidí přátelé, kteří vás ve vašem domě navštěvují. Tak se mohou stát námětem spontánního rozhovoru s přáteli, kteří si je přečtou a bude je zajímat, co to všechno vlastně znamená a odkud to máte.

• Mějte po ruce několik dalších kopií pěti kroků pro případ, že by někoho zaujaly a zalitoval by, že takový seznam taky nemá denně na očích.

• Začněte si psát deník zaměřený na pět kroků a poznamenejte si do něj každou událost či situaci, ve které jste se řídili podle pěti kroků – zejména podle toho pátého. Při psaní si zkuste položit otázku: „Který aspekt toho, v co věřím ohledně Boha a života, je pro mě zrovna v tuhle chvíli těžké přijmout? Co – jestli vůbec něco – bych mohl zítra udělat, abych tuhle víru dokázal pevněji uchopit a prožít?“ Odpověď na tuto otázku si zapište do deníku jako krátkou úvahu.

• Založte ve své komunitě konverzační skupinu a pozvěte lidi ze svého okolí, aby se každý týden nebo jednou za čtrnáct dní scházeli a povídali si společně o zápiscích ve svých denících. Vzájemně se můžete podporovat v tom, abyste všichni přijali tu nejvyšší víru v Boha a život a denně ji projevovali.

• Vyvěste seznam pěti kroků k dosažení míru na dveře kostela ve vaší obci, jako to udělal Martin Luther roku 1517 v německém Wittenbergu se svým traktátem Devadesát pět tezí proti odpustkům. Jeho čin rozpoutal v celé Evropě reformaci. Váš čin by mohl uvést do chodu hnutí za občanská práva duše. Zeptejte se kněze, jestli seznam můžete na dveře vyvěsit. Pokud k tomu nesvolí, zeptejte se ho, proč nechce. Co je na pěti krocích k dosažení míru nepřijatelného? Založte ve svém kostele skupinu Rozhovoru tisíciletí, ve které se budete o těchto krocích bavit, ať už dostanete svolení jejich seznam vyvěsit, anebo ne.

• Rozdávejte seznam pěti kroků k dosažení míru svým známým, strkejte ho za stěrače aut na parkovištích před nákupními centry, nechte je otisknout mezi dopisy čtenářů v místním časopise, zaplaťte malý inzerát v novinách, v církevním bulletinu a podobně.

• Volejte do rozhlasových diskusních pořadů a mluvte o pěti krocích k dosažení míru.

• Založte, staňte se skutečným iniciátorem hnutí za lidská práva duše ve vaší komunitě, kraji nebo státě. Zveřejněte na internetu petici na podporu pěti kroků k dosažení míru. Přispívejte k tomu, aby se o této myšlence hovořilo.

KAPITOLA
OSMÁ

V knize Bouře před klidem jsem dal velmi jasně najevo, že v posledních letech dvacátého století a v první čtvrtině století jedenadvacátého naše civilizace procházela a bude procházet procesem, který jsem pojmenoval „generálka lidstva“.

Tento proces neznamená zničení naší globální komunity a jejího způsobu života, nýbrž jejich cílenou dekonstrukci, rozklad na jednotlivé součástky a následně opětovné složení s novými součástkami – podobně jako u generálky motoru, po které celek funguje lépe. Není to proces, který by se nás netýkal, kterému bychom přihlíželi pouze jako pozorovatelé. Naopak, je to proces, do kterého jsou kolektivně zapojeni úplně všichni lidé. Většina z nás o tom jednoduše neví, protože se na generálce lidstva podílíme spíš podvědomě než vědomě.

Není čeho se bát, pokud se lidé na celém světě do tohoto procesu zapojí vědomě, s jasnou představou o tom, co se děje, a hlavně o cíli, kterého se snažíme dosáhnout.

Tento proces však bude probíhat (vlastně probíhá už nyní), ať už se do něj takto zapojíme, nebo ne. Život se změní, ať už s námi, nebo bez nás. Otázka nezní, zda prožitek našeho živočišného druhu bude jiný, otázka zní takto: V jakých směrech bude prožitek našeho druhu jiný a kdo o tom bude rozhodovat?

Hovory s Bohem a další knihy, filmy, pořady a společenské projekty se v této složité době snaží pomáhat lidem, aby nahlédli do rozloženého motoru naší společnosti a mohli se rozhodnout, které součástky v poslední době moc dobře nefungovaly, a je nutné je nahradit něčím jiným. V Hovorech s Bohem se tohoto tématu týkalo:

KLÍČOVÉ POSELSTVÍ 23

Existuje také pět klamných představ o životě, které rovněž způsobují krize, násilí, zabíjení a války. Zaprvé představa, že lidské bytosti jsou od sebe navzájem oddělené. Zadruhé představa, že toho, co lidské bytosti potřebují ke štěstí, tu není dost na to, aby byli všichni spokojeni. Zatřetí představa, že k tomu, aby získaly něco z toho, čeho tu není dost pro všechny, spolu musejí lidské bytosti soupeřit. Začtvrté představa, že některé lidské bytosti jsou lepší než jiné lidské bytosti. Zapáté představa, že je přípustné, aby lidské bytosti své spory, pramenící z předchozích klamných představ, rozhodovaly tím, že se navzájem zabíjejí.

Cílem klíčového poselství 23 je velmi konkrétním způsobem – bez zobecňování a obraznosti, bez dvojznačností a zavádějících obratů – pojmenovat prvotní příčinu chování, které vyvolává neustávající zlostné a násilné reakce.

Pamatujte, že klíčové poselství 23 přišlo jako přímá odpověď na mou naléhavou otázku po událostech 11. září 2001. Stejně jako zbytek světa jsem se zoufale ptal: Jak si lidské bytosti mohou navzájem takhle ubližovat?

Problém je v tom, říká nám Bůh, že jsme jako „pravdu“ přijali malou, ale překvapivě škodlivou hrstku klamných představ o životě na zemi.

V této kapitole se budeme věnovat pěti nejokatějším omylům, v následující kapitole se podíváme ještě na pět dalších, které jsou ještě závažnější.

Proč ztrácet čas tím, že se budeme zabývat omyly? Ze stejného důvodu jako rozebíráme motor, který už nefunguje tak, jak by měl. Závadu nemůžete opravit, pokud nevíte, v čem spočívá. Samozřejmě, pokud člověk nemá zájem na opravení závady anebo pokud je naprosto spokojen s tím, jak se věci mají, a dokonce ani nesouhlasí s názorem, že někde nějaká závada existuje, pak takový člověk nemá zájem pouštět se do podrobného zkoumání současného stavu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Co řekl Bůh.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.